Ан Мейджър
Непокорната Хъни

Превод от английски: Татяна Виронова, 1994

chitanka.info

Пролог

Защо е толкова трудно да кажеш „извинявай“? Да си признаеш, когато не си прав?

Лицемерка! Желанието й да се завърне у дома нямаше нищо общо с благородството. Хъни потръпна и заизкачва стълбите от розов мрамор. Беше ранна пролетна вечер в Пасифик Нейтс, прекрасния стар квартал на Сан Франциско с великолепни къщи, накацали по стръмните склонове. Далече долу, откъм тъмните гори на Пресидио, под моста Голдън Гейт пълзеше виолетова мъгла.

Както обикновено въздухът бе мек, изпълнен с ухание на жасмин. В тъмнеещото индигово небе просветваха първите ярки звезди. Околностите излъчваха някакво необикновено очарование, като на кино. Очарованието на съвършенството, към което баща й се бе стремял през целия си добре организиран живот.

Хъни се поколеба пред масивната врата. Не беше сигурна, че е добре дошла и това я плашеше.

Беше хладно за май и тя съжали, че не бе облякла нещо по-дебело от тънката памучна блуза и зелените къси панталони. Дрехи, които баща й нямаше да одобри. Не че щяха да му харесат износените ботуши или зелената шапка с широка периферия, която скриваше косата й. Той винаги беше казвал, че прилича единствено и само на артистичната си майка и никак, ама никак — на него.

Тя натисна звънеца с треперещи пръсти и отстъпи крачка назад. Все още не беше късно да избяга. Погледна очуканата си зелена кола, която бе кръстила „Бомбата“. За секунди щеше да изчезне с нея. Явно старите й инстинкти и страхове бяха все още живи. Напусна този дом преди тринадесет години. Избяга от тиранията на баща си. Така мислеше тогава. Омъжи се за един свободомислещ човек и заживя бохемски, нееснафски живот. Такъв, какъвто майка й сигурно би одобрила. Но не и баща й.

Когато я лиши от наследство, тя се бе смяла с предизвикателно безгрижие. Поне си даде вид, че е така.

Но сега Майк беше мъртъв и Хъни започваше да осъзнава, че животът й с него е бил просто на инат. Това завръщане с цел одобряване бе само първата стъпка от мъчителния процес на самоосъзнаването.

Натисна звънеца отново.

Отвори й облечена в бяла униформа японка. Не я познаваше. Би трябвало да се досети, че прислугата е нова.

— Аз съм Сесилия Родри… Сесилия Уайът. Дъщерята на господин Уайът.

Лицето на икономката остана безизразно. Сякаш не бе много изненадана, че дъщерята на господин Уайът не е по-фина, по-хубава, по-елегантна. С една дума — идеална, като него.

— Аз съм… учителка. Е, не точно тук, в тази луксозна обител за богати и разглезени хора, а в едно от покварените и опасни предградия…

Вратата се отвори по-широко.

— Добре дошли.

Хъни се усмихна на иронията, която прозираше в тези думи. „Добре дошли“ на прага на дома, който никога не бе чувствала свой.

Премина покрай сюрреалистичното платно, което майка й бе нарисувала през последните дни на нерадостния си брак и влезе в огромна бяла стая с бели дивани, бели стени и кристални огледала в позлатени рамки. Спомни си, че баща й не се отличаваше с особена толерантност. Към никого. Прислугата идваше и си отиваше. Жените също. Беше имал три съпруги, майка й бе втората. Всичките му деца го бяха напуснали.

Студената гостна зашеметяваше с разточителното си безсрамно великолепие от мрамор, килими, антики и скъпи дамаски. В центъра на стаята висеше огромна златна клетка с бял папагал.

Беше като сцена на опера, а не място за живеене. А колко топлина и небрежен безпорядък имаше в тази стая през ранното й детство! Заради големите прозорци и доброто осветление майка й я бе превърнала в ателие. Хъни помнеше мириса на бои и терпентин, великолепието на ярките, чувствени багри по хаотично разхвърляните платна. Тя и брат й Рейвън обичаха да гледат как майка им рисува. Ателието бе нещо като убежище, където се криеха от баща си.

Папагалът радостно забърбори, когато по белите мраморни стълби заслиза нейната млада мащеха. Естела бе хубава, както винаги, и блестяща почти колкото обстановката. Беше известна. Пишеше статии за хайлайфни вестници и списания, а Хъни ги поглъщаше с интерес, който не би признала никому.

Мащехата й носеше бяла копринена рокля и тежко златно колие. Притежаваше рядък чар, който би привлякъл вниманието, дори ако наоколо бе пълно с най-прочути особи.

— Сесилия, скъпа… Ама че… изненада. — Гласът й бе студен и недружелюбен. — Седни, чувствай се като у дома си.

„Невъзможно! Тук, в тази къща, с теб и спомена за мъртвата ми майка…“

Хъни изгледа скъпите бели дивани и остана права до клетката. Естела се приближи и я докосна с тънките си фини ръце с убийствено червен маникюр, като я подкани да седне. Пръстите и бяха леденостудени.

— Стаята, къщата, направила си чудеса — рече Хъни. Чувстваше се като бедна роднина сред тази елегантност и разкош.

— Това е единственото, което мога да правя — дойде хладният отговор. Естела изчисти невидима прашинка от бялата сатенена възглавница. — Както знаеш, баща ти обожава съвършенството. — Погледът й се плъзна от зелената шапка през смачканата блуза и панталони до износените ботуши.

— Да. Затова се ожени за теб.

— Благодаря — отвърна мащехата й, продължавайки да я оглежда. — Не бива да криеш косата си. Нито да носиш дрехи на големи цветя.

— Знам… Наддадох цели пет килограма… след смъртта на Майк. Всеки ден си казвам, че започвам диета. Но сега е краят на учебната година и нямам никакво време.

— Ти не трябва да преподаваш.

Хъни настръхна.

— Напротив, трябва!

— О, да, забравих, твоята високоценена независимост. За да докажеш на всички, че не се нуждаеш от парите и името на Уайът. Можеше да изпратиш поне Марио при баба му.

Устните на Хъни се свиха при споменаване името на доведения й син.

— Не се разбират.

— Но ти не си му майка… Защо не излезем заедно по магазините? Бих ти помогнала да подновиш гардероба си — рязко смени темата Естела.

— Не мога да си го позволя.

— Бих ти помогнала и с пари.

— Не. — Хъни огледа ярките цветове на стената. — Радвам се, че си оставила платното на мама.

— Майка ти беше добър художник. А платното е великолепно.

„Великолепно! Точно затова си го оставила я!“

Естела взе една бяла роза и започна да си играе с нея.

— Не се ли изморяваш само да подреждаш къщата, да организираш светски партита, да правиш баща ми щастлив?

— Ако имах професия, ако бях художник или учител… Но жена в моето положение не се нуждае от кариера.

— И богатите жени имат интереси.

— Като дъщеря на майка си, сигурно си права. — Естела започна да къса нервно розата. На килима изпопадаха листенца и тя позвъни на икономката.

В стаята отново се почувства напрежение. След като боклукът бе изчистен и останаха сами, Хъни заговори:

— Естела, знам, че не искаш да ме виждаш.

— Само заради разговори… като този. Защото винаги си разстройвала баща си със своята войнственост и нападателност. С претенциите си да бъдеш социално осъзната. А не може ли да бъдеш просто по-добра?

— Войнствена, нападателна! Аз? — извика Хъни и скочи от канапето.

— Не те съдя. Извинявай. Виж какво, баща ти вече не е същият. Няма да понесе твоите удари.

— Какво му е?

— Сърцето. Напоследък много му дойде.

— И аз, но повече не издържам. Да живеем в един град и да не си говорим дори по телефона! Научавам какво прави единствено от вестниците.

— Трябваше да помислиш за това по-рано.

— Избягах заради себе си, исках да имам свой живот. Ще ми позволиш ли да го видя?

— Естествено, не е нужно да ме питаш. Той очаква разговор. Струва ми се чух телефона да звъни. — Тя се намръщи, сякаш това я притесняваше. — Но сигурно вече е свършил. Ще го потърся.

Естела излезе и Хъни се заразхожда нервно из стаята. Не смееше да се погледне в огромните огледала. Знаеше, че те ще отразят както небрежното й облекло, така и всички несъвършенства на фигурата й.

Нападателна, значи! Не и тя! Та нали през целия си живот се стараеше да бъде мила, бореше се за правата на онеправданите, на нещастните и бедните! Войнствена! Също не. Беше го надживяла преди много, много години. Но дълбоко в сърцето си чувстваше, че в мига, в който влезе тук, отново се превърна в онова нещастно, изпълнено с ярост, вечно несъгласно дете, което никога не свикна с разкоша. Искаше да докаже, че може да живее и без него. Копнееше да намери своето място под слънцето.

Хъни отиде до полуотворения прозорец и чу ядосания глас на баща си откъм плувния басейн. Отвори вратата и излезе на балкона. Но не отиде до парапета, страхуваше се от височини.

Баща й погледна нагоре. Хубавото му лице бе ядосано и намръщено както в деня, в който се скараха и тя напусна дома. Хъни му махна. Той се намръщи още повече и очите му помръкнаха. Лицето му се изкриви. Усмивката й в миг се стопи и тя несъзнателно пристъпи към парапета. Очите й се замъглиха. Задъха се. Би трябвало да знае предварително колко безнадеждно е всичко. Как можеше да се надява на прошка!

Баща й остави бавно телефона на масичката и направи една несигурна крачка.

Сетне изведнъж се хвана за гърдите и падна безжизнен в басейна. Тялото му веднага потъна.

О, господи! Беше получил сърдечен удар! Само появата й бе достатъчна да го убие!

Хъни забрави страха си от височини и хукна по стълбите. Хънтър Уайът лежеше на дъното с лице, обърнато надолу. Естела викаше нещо от прозореца.

— Обади се на Бърза помощ! — изкрещя Хъни и скочи в басейна. Сграбчи баща си и го затегли към плитката част. Икономката и Естела и помогнаха да го извадят. Беше тежък, трите едва го обърнаха.

Тя потърси пулс, но не откри. Отвори устата му и се опита да долови някакво дишане. Нищо. Запуши носа му и започна да му прави изкуствено дишане. Сетне замасажира гръдния кош, като се молеше мълчаливо на бога, докато чу сирената на Бърза помощ.

Седна на тревата, вкочанена и трепереща, мокра до кости, напълно изтощена. Гледаше облечените в бяло мъже, които се бореха да върнат баща й към живота.

Лицето му бе пепелявосиво. Беше напълно безжизнен.

Естела й донесе хавлия и някакъв бял анцуг.

— Преоблечи се.

Погледна я с невиждащи, неразбиращи очи и тя настойчиво я побутна.

— Хайде, моля те!

Подчини се машинално като робот. Когато се върна, облечена в огромния анцуг, увила косата си с кърпа, санитарите вкарваха носилката с баща й в линейката. Тя тръгна след тях, но безжичния телефон на масичката иззвъня. Взе го, без да се замисли.

— Ало! — стресна я груб, безцеремонен мъжки глас. — Искам да говоря с Уайът. Той ми затвори преди малко. Звънях, но даваше заето.

Хъни бе толкова отчаяна, че дори не се ядоса на грубостта на непознатия.

— Съжалявам. Не може да се обади.

— Дяволите го взели! Кажете на това копеле…

— Това… копеле — задави се тя в сълзи — току-що получи сърдечен удар. Кой се обажда?

— Предайте му, че ще трябва да измисли нещо повече от сърдечен удар, за да спре Джей Кей Камерън!

— Няма да мога, господин Камерън!

Хъни остави телефона, изтича и се качи в линейката.

Господи! Мили боже! Как може човек да бъде толкова безчувствен? Който и да е той!

Устните на баща й бяха бели, лицето му — още по-сиво. Тя докосна ледените му бузи и се усъмни дали все още е жив.

— По-добре седнете и си сложете колана, госпожо — посъветва я някой.

Как не можа да направи нищо, за да му помогне? Ами ако умре, без да е разбрал, че неговата несъвършена, непокорна дъщеря винаги тайно е мечтала да бъде точно такава, каквато той иска. Джей Кей Камерън беше забравен. Хъни бе сигурна, че ако баща й умре, ще трябва да обвинява единствено себе си. Тя го уби, защото предпочете майка си дори и след смъртта й. Никога не се съгласи с него за нищо. Бунтуваше се срещу начина му на живот, срещу брака му с Естела. Омъжи се за неподходящ човек, само и само да го ядоса, защото претендираше, че е различна, с друг морал и други ценности в живота. И никога не призна, че всъщност се бе възхищавала от него.

Много години след като се бе омъжила за Майк, разбра, че баща й бе получил първия си сърдечен удар в нощта, когато тя избяга. Оттогава той никога не я потърси. Нито тя него.

Да, ако баща й умреше, щеше да бъде по нейна вина.

Първа глава

Омраза изпълваше Джошуа Кей Камерън, докато вървеше по белите болнични коридори, блъскайки хората, без изобщо да се извини някому. Беше нещо естествено за него.

Омразата му към Хънтър Уайът и желанието за мъст бяха чувствата, които подклаждаха амбициите му от единадесетгодишна възраст. Това го подтикна и да се измъкне от мизерните покрайнини, където бе израсъл. Тези чувства направляваха живота му и бяха причината за главозамайващия успех, който постигна впоследствие.

Само че днес омразата му бе толкова силна, че едва ли не усети как земята потрепери под краката му. Сякаш ставаше земетресение! Но подът бе стабилен. Стени не се срутваха. Бяха паднали единствено защитните бариери в съзнанието му. Завладяха го нежелани спомени…

Видя слабо тъмнокосо момче да тича разплакано по безкраен бял тунел, подобен на този, по който вървеше в момента. Видя същото момче да се притиска уплашено към полата на майка си, докато някаква сестра с презрителна усмивка й подава найлоново пликче с вещите на баща му.

По дяволите! От този горчив ден кракът на Джошуа не бе стъпвал в болница. Мислеше, че е погребал миналото дълбоко, че времето и изпитанията на живота са притъпили болката. Но не — спомените бяха се забили като клинове в душата му и старата агония се повтаряше.

Капчици пот избиха по челото му. Нещо го задушаваше. Опита се да преодолее слабостта. Пое си дълбоко въздух и спря пред чакалнята на интензивното отделение. Остана неподвижен под ослепителната неонова светлина, изненадан от съвършенството на отражението си в блестящата врата.

Смолиста коса, ледени сини очи, добре очертана челюст и волеви устни — такъв беше Джошуа Камерън, когото жените възприемаха като идол, докато не откриеха, че няма сърце и чувства. Костюмът му бе шит по поръчка в Лондон. Копринената риза и вратовръзка бяха от най-луксозните магазини. Мъжът, чийто силует се отразяваше в стъклото, изглеждаше толкова вродено елегантен. Едва ли някой би предположил, че някога е носил дрипи, че е израснал сред пълните със смет и гангстери улици в един от най-бедните квартали на Сан Франциско.

Но Джошуа не беше горд. Мразеше мъжа, който бе сега, така както мразеше момчето, което бе някога. Затова рязко отвори вратата и се втурна като акула след кървавата диря на жертвата си.

Уайът трябва да е глупак, ако си мисли, че ще избяга, като се скрие в болнично легло. Друг може би щеше да се смили, но не и той. Много, много отдавна бе изхвърлил всяка капчица състрадание от душата си.

Използвай или ще бъдеш използван! Превземай или ще бъдеш превзет! Унищожавай или ще бъдеш унищожен! Това бяха законите, по които живееше.

На пръв поглед чакалнята изглеждаше празна. Сетне някой подсмръкна в ъгъла. Нещо падна на земята. Някаква жена се наведе да го вдигне. Джошуа я погледна бегло и извърна очи. Интуицията и безпогрешният мъжки нюх му подсказаха, че раздърпаната, леко закръглена фигура не заслужава внимание.

Взе списъка на пациентите и го прегледа. Откри името на Уайът и без да обръща внимание на надписа „Забранено за посетители“, тръгна към вратата, която водеше към интензивното.

— Почакайте! Искам да кажа спрете! Не можете да влезете там! — дочу изплашен шепот зад себе си.

Обърна се ядосан. Кое бе това чудато създание и как смееше да му говори така?

— Извинете — продума тя и куражът и сякаш се стопи.

— Коя сте вие, дявол ви взел? — изръмжа Джошуа, сигурен, че срещу него стои нищожество.

Тръгна към нея с небрежната си хищна походка на уличен побойник. Тя се закашля и подсмръкна отново.

— Аз съм Хъ… Сесилия… — започна колебливо тя, но той я прекъсна.

— Да не си мислите, че ме интересува? Питам тук ли работите?

— Не, посетител съм. Като вас.

Джошуа презираше безпорядъка и мръсотията. От вида на смачкания, изцапан и не по мярка анцуг личеше, че непознатата е прекарала нощта тук, на твърдата кушетка. Нещо, което той никога не би направил. Не можеше да види косата й, защото бе увита в някаква бяла хавлия, но беше сигурен, че цветът й е безцветен като самата нея.

Какво каза тя — „Като вас.“ По никакъв начин тази обикновена, не, още по-лошо, тази немарлива грозновата особа не приличаше на него. Побесня, че отнема от скъпоценното му време. Тя повдигна леко тъмните си очила, сякаш да го огледа по-отблизо. Предизвикателството на жеста привлече вниманието му. Наведе се, но непознатата мигновено спусна очилата. Не можа да види очите й. Забеляза само, че има дълги мигли, а под тях размазан грим — издайнически следи от сълзи. Но какво го интересуваше нейното нещастие! Почти се бе обърнал, когато тя неочаквано се усмихна. Храбро, непокорно, предизвикателно и изненадващо мило.

Джошуа почувства да го изпълва странна топлина. Не беше удоволствие! Не. Защо ще изпитва удоволствие от усмивката на това тъй безлично същество, когато имаше телефоните на най-красивите момичета в Сан Франциско? Имаше Симон. Винаги бе контактувал с богати, известни и главозамайващо красиви жени… Но странната усмивка го привличаше като магнит.

— Сигурно се тревожите за някой близък — продума меко непознатата. Сякаш бе забравила своите проблеми и искаше да сподели неговите.

Джошуа се почувства необяснимо привлечен. Абсурд! Той никога не изпитваше чувства към хората, той само ги използваше. Объркан, реши, че е крайно време да приключи тази смешна сцена.

Размажи я! Унищожи я! Сега, веднага!

Усмивката й бе и храбра, и предизвикателна. Той се смути.

Непознатата продължи да се усмихва по необикновения си начин. Приличаше на схватка между котенце и лъв.

Беше наистина абсурдно. Джошуа сви юмруци. Тя бе обикновена, дори безлична. От нея не можеше да има никаква полза. Трябваше веднага да забрави за присъствието й. Но чувството, което пробуди у него, бе особено. Не беше омраза, не беше и желание за див секс. Хищната му природа дремеше. Беше едно невероятно, непонятно привличане. Усещаше бездънната й мъка и пожела да я утеши. Усети несигурността й, погледа й на хванато в капан животно. И отново си спомни тъмнокосото момче, уплашено и объркано сред белите стени и лекарски престилки. Момчето, което извади от найлоновото пликче златния мъжки часовник. По дяволите! Затвори очи, за да прогони спомена. Гневът, който го владееше от години, се стопи, изчезна…

— Как се казвате? — попита го тихо тя.

— Джошуа — измърмори той.

Но какво му ставаше? Никога не използваше това име. Никога от единадесетгодишна възраст! Беше или Джей Кей или просто Камерън.

— Къде е дежурната? — запита нарочно грубо, за да прогони неловкостта, която изпитваше.

— Отиде да провери как е баща ми. Ще се върне всеки момент. Вие явно бързате. Съжалявам, че трябва да чакате заради мен.

— Няма нищо — отвърна ядосан, че не е достатъчно рязък.

— Тук съм от снощи. Ако мога да ви помогна с нещо? Кого искате да видите?

— Хънтър Уайът. — Как успя да произнесе това име, без да проличи омразата, която го изгаряше?!

— Баща ми? — вдигна удивено глава непознатата. Беше наистина изненадана. — Вие сте първият, който идва. Не знаех, че изобщо има приятели. — Сведе очи, сякаш се срамуваше от това признание.

Джошуа от своя страна беше така шокиран, че загуби дар слово. Дъщерята на Хънтър Уайът!

— Да, няма много. Сигурен съм — студено отвърна той.

— Приличате ми на него.

— На него ли? — Яростта го заля като огромна вълна. Наведе се към нея, но без да иска бутна с коляно масичката и на земята изпопадаха списания, опаковки от бонбони и някаква книга — „Свалете тези последни пет килограма — завинаги“.

Посегна да ги вдигне и събори пластмасовия пепелник.

— По дяволите!

— Не се вълнувайте — успокои го меко жената. — Баща ми се оправя. Да се надяваме.

Джошуа не я погледна. Знаеше, че трябва да избяга. Но преди да успее, тя взе ръката му. Вече беше непоправимо късно, защото се случи нещо изключително и неочаквано. Докосването й бе като усмивката. И двете излъчваха някаква безкрайно приятна топлина, която го привличаше както огъня в камината, когато слиза мокър от яхтата. Всичката му студена омраза и ярост се стопиха. Беше хубаво…

Ръката й бе малка и мека. И сякаш мястото й бе в неговата. Не беше изпитвал подобно нещо от години. Откакто умря баща му.

С огромно усилие на волята Джошуа пропъди спомените. Но странната слабост не му позволи да издърпа ръката си и той седна безсилен до Сесилия.

— Радвам се, че сте тук. Наистина приличате на баща ми. Имам предвид най-добрите му качества — силен и твърд. Обикновено го ненавиждах заради тях. А сега съм готова да дам всичко на света, за да отвори очи и да ме наругае.

— Сигурно ви е много тежко — чу се да казва с далечен глас Джошуа.

Тя не плачеше, но явно беше много отчаяна. Без да си дава сметка какво върши, той я притегли към себе си.

— Да, тежко ми е. — Устните й се озоваха съвсем близо до яката му. Чувстваше топлината на дъха й през коприната на ризата. — Знаете ли, ако умре, аз… Аз ще съм виновна.

— Какво?

— Аз съм виновна за инфаркта. Бяхме скарани от години. Вчера отидох у дома. Той говореше по телефона. Видя ме и… Това сигурно е било голям шок за него. Опитах се да го спася. Трябваше да го извадя от басейна.

Джошуа се намръщи при спомена за измъчения женски глас, който бе чул по телефона и за собствената си жестокост.

— Значи затова сте настинала и треперите. — Усети лек мирис на хлор от кърпата, с която бе увита косата й.

Тя се обвиняваше за това, което той със сигурност бе причинил. Обхвана го разкаяние.

— Сесилия, вие не сте виновна.

— Нищо не разбирате! Аз бях неговото голямо разочарование… — Звучеше тъжно. Очевидно детските спомени я разстройваха, така както и неговите. — Той никога нямаше време за мен. Имах хиляди причини да негодувам — особено след развода им с мама. Когато се ожени отново, брат ми избяга, а аз се отрекох от всичко.

— Това е минало.

Тя продължи, сякаш не го чу.

— Жена му ме предупреди. Но аз не я послушах! Винаги съм мислела, че съм права. Кого заблуждавах? Не съм по-различна от останалите.

Джошуа я погали по страната. Почти бе стигнал до устните, когато осъзна какво прави и отдръпна ръка.

— Беше силен, здрав… Наричахме го железния мъж… А сега всеки миг може да умре. Както говореше с някого по телефона, видя ме и… падна. Това значи, че и под най-коравата обвивка се крие сърце. Всички сме хора.

— Не всички, скъпа.

Тя се разтрепери и Джошуа я притисна към гърдите си.

— Убих го, аз го убих!

— Не, не си ти — обгърна той колебливо тръпнещото й тяло и с изненада откри, че изобщо не е дебела, както му се бе сторило в началото. Беше добре сложена, но анцугът бе прекалено голям и развлечен. Тялото й бе здраво и стегнато. Имаше удивително тънка талия.

От много години не бе приласкавал никого. Жените, с които се срещаше, нямаха нужда от това. Дъщеря му Хедър и нейните тийнейджърски проблеми не го вълнуваха.

Защо имаше странното усещане, че тази жена му принадлежи? Че мястото й е в неговите прегръдки? Тя изглежда мислеше същото, тъй като продължи да се притиска към него, все едно му поверяваше живота си.

Прималя му до болка. Преди много години в една подобна болница, той искаше майка му да го прегърне така. Но тя бе потънала в скръбта си и сякаш не го забелязваше.

Сега тази жена плачеше на гърдите му без глас. Някой заговори по радиоуредбата. Сесилия се стресна, отдръпна се и го загледа учудено. Сетне се изчерви.

— Не знам защо ви разказвам всичко това — прошепна едва чуто.

— Сигурно имате нужда.

— Извинете ме. — Червенината й стана още по-гъста. — Знам, че сте приятел на татко, но моля ви, не му казвайте…

Джошуа рязко стана. Тя заоправя смачкания анцуг, а той плъзна поглед по очертанията на гърдите й. Усети, че вратовръзката го стяга. По дяволите! Държеше се като хлапак!

Но какво му ставаше? Тази жена бе дъщеря на Уайът! Би трябвало да я мрази само заради това!

А не я мразеше. Може би, защото не беше като баща си. Не и с това меко сърце, тъжно лице и взет назаем анцуг. Не беше красива, но класата си личеше — имаше нещо неподправено и много човечно в нея. Баща й беше негодник, но нали такъв бе и той самият — Джошуа Камерън.

Вратата се отвори. Влезе дежурната сестра.

— Госпожице Уайът, майка ви си отиде. Можете да го видите. Той спи и няма да разбере.

Какви странни думи!

— Благодаря ви.

— Побързайте. Ако ме хванат, ще си загубя работата.

Сесилия се обърна към Джошуа.

— Благодаря за любезността.

И той отново се изненада, че му става приятно. Не си спомняше откога не бе чувал думата „благодаря“. Може би, защото никога не бе проявявал любезност. Към никого.

Сесилия Уайът не би му благодарила, ако знаеше кой е.

— Ще кажа на татко, че сте идвал, Джошуа.

— Добре. — Друго не му дойде наум. Обърна се и излезе. Вървеше по коридора, сякаш го гонеха дузина дяволи. Тръгна по стълбите, защото нямаше търпение да чака асансьора. Вземаше по две стъпала наведнъж. Неочаквано спря. В съзнанието му отново изплуваха спомени. Най-ужасните от всички. Опря се на стената и хвана главата си с ръце. Но пред очите си виждаше тъмнокосото, треперещо от вълнение, момче да стои пред огромното бюро на Хънтър Уайът. Спомни си хладното превъзходство на Хънтър, жестокостта му… Спомни си как омразата му преминава в страх и безпомощност. Чу се как казва: „Ако имах пушка, щях да ви убия!“. И гръмогласният смях на мъжа, омразният му глас: „Няма да посмееш, момче… Защото си страхливец като баща си!“. Тогава бе избягал.

Но се закле никога повече да не проявява страх, слабост и мекушавост. И спази клетвата си. До днес. Докато не срещна тази жена.

Седна на бара. Мразеше уискито, но си поръча и го изпи. Нуждаеше се от това. Сесилия Уайът бе виновна за състоянието му. Смешна история! Колкото повече се мъчеше да си я спомни, толкова повече зацапаното й от сълзи лице губеше чертите си. Просто не можеше да си спомни как изглежда. Висока ли бе или ниска? Какви бяха очите й? А косата…

Спомняше си само мъката й. И собственото си чувство за вина, защото той й бе причинил тази мъка. Така както някога нейният баща бе причинил неговата.

Но какво, по дяволите, му ставаше? Години наред не беше се влиял от чувства. Бе се подчинил единствено на изгарящия го отвътре хъс да печели пари и власт и да ги използва срещу враговете си. Години наред бе живял единствено с мисълта да построи собствена империя и да унищожи Хънтъровата.

И сега, когато бе толкова близо до целта, чувстваше ужасна празнота и удивително безразличие към това, което прави.

Какво щеше да излезе от Джей Кей Камерън, ако не бе изпитвал такава сатанинска омраза? Нима би оцелял?!

Хънтър заслужаваше да бъде унищожен. Защо да не го направи той, Джошуа?

Защото Сесилия щеше да мисли, че тя е убила баща си. Мъката й върна Джошуа към най-тъжните мигове от собствения му живот. Приличаше на него като малко момче — безпомощно и ужасено, че е загубило баща си. Познаваше разяждащото страдание на дългите самотни години в мрак и отчаяние.

Плати и ядосано забърза към пристанището, където бе оставил колата си. В ушите му ехтеше злобният смях на Хънтър: „Няма да посмееш, момче… Защото си страхливец като баща си!“.

Ще довърши Хънтър! Ще забрави момичето и нейната странна власт над него, която го умилостивяваше и го правеше слаб, както в далечното минало, когато избяга от офиса на баща й и се скри.

През изминалите години беше разбрал, че няма къде да се скрие. Нито от себе си, нито от омразата, която съсипваше душата му.

Хънтър беше враг. Следователно и дъщеря му.

Натисна газта и рязко се вля в движението. Завиха клаксони. Заскърцаха спирачки. Чу стържене на метал зад себе си. Разнесоха се ругатни. Някакъв човек на бордюра записа номера на колата му.

По дяволите всички! Летеше сред потока коли и мислеше за Хънтър Уайът и дъщеря му.

Когато го унищожи, ще унищожи и нея, но какво от това?

Втора глава

Сигурно е полудяла!

Не само защото проявяваше непочтеност към паметта на Майк. Хъни бе смутена от чувството си към суровия тъжен мъж, когото срещна в чакалнята.

Джошуа… Когато инстинктивно се притисна към него и видя студените му сини очи, си помисли, че е безчувствен и безсърдечен като баща й. После го погледна отново и откри в тях състрадание и мъка, подобна на нейната. Той я взе в прегръдката си и се почувстваха невероятно близки, сродни души. Не бе вече непокорната дъщеря или тъжната вдовица. Бе изплувала от бездънната тъмнина.

Сега всичко й изглеждаше лудост. Този мъж беше само приятел на баща й. Всеки можеше да й предложи подобно утешение.

Но той не беше всеки! Някак си интуитивно усещаше, че това поведение му бе неприсъщо.

Спомни си любящото сърце на Майк и за миг се засрами, че е била привлечена от коравосърдечен и студен човек като Джошуа. Той олицетворяваше всичко, от което избяга, всичко, срещу което се разбунтува. Но не можеше да отрече, че докосването и очите му имаха магическо въздействие…

Трябваше да го забрави! Не биваше да мисли за този себичен, издялан сякаш от камък, мъж. Беше така блестящ и красив… Сто на сто имаше умопомрачителна съпруга или приятелка.

Но сърцето й биеше до пръсване и някакъв таен глас й нашепваше „Джошуа… Джошуа… Кой Джошуа?“.

Хънтър Уайът лежеше като парцалена кукла сред мрежа от тръбички и проводници. Апаратурата, която го заобикаляше, изглеждаше по-жива от него. Мониторите бръмчаха. Машината за изкуствено дишане издаваше ритмични клокочещи звуци…

Хъни дръпна завесата. Високотехнологична апаратура. Изглеждаше свръхчовешки рационална!

Кожата на баща й бе сивкавобяла — с цвят на пергамент. Сигурно такъв е цветът на смъртта. Високата му атлетична фигура сякаш се бе стопила. Видът му я изпълни с вина и тъга. Беше загубила толкова години да воюва с него. Сега онова, което ги разделяше, й се виждаше нищожно и глупаво. Мислено си обеща да поправи всичко, ако той оживее. Няма значение, че никога не бе й казвал дали я обича.

Хвана безжизнените му пръсти с безмълвна молитва да отвори очи и да й каже, както винаги, че не може да понася облеклото й, нея самата и приятелите й…

Неочаквано усети как стисна пръстите й. Съвсем слабо.

Сетне помръдна безпомощно. Беше дошъл в съзнание! Миглите му леко трепнаха. Тя се наведе над него, като все още го държеше за ръка.

— Татко, един твой приятел беше тук. Джошуа…

Баща й отвори широко очи и се помъчи да фокусира поглед. Хъни реши, че не е чул и повтори името.

Пръстите му застинаха в спазъм. В зениците му проблесна омраза, която не можеше да бъде сбъркана с нищо друго на света, и той конвулсивно се отдръпна, като блъсна ръката й.

Машината зави. Кардиограмата на монитора заподскача като луда. Лицето му стана мораво. Тялото му се разтресе.

В стаята нахлу цяла армия сестри, следвани от Естела. Те избутаха Хъни и светкавично се заеха с баща й.

Очите му се затвориха — може би завинаги.

Студеният глас на Естела беше повече от обвиняващ.

— Най-добре си върви. Не бива да рискуваме да те види отново…

Тъжна усмивка пробяга по лицето на Хъни. Краката й бяха като чужди, когато мащехата й я избута навън. Да… Нищо не беше се променило. Хънтър Уайът не искаше да види дъщеря си. Дори и на смъртния си одър.

Естела седеше в кафенето и нервно потропваше с блестящия си маникюр по жълтата пластмасова масичка. Срещу нея Хъни отпиваше от диетичната кола. Както винаги, дори когато мълчаха, атмосферата бе напрегната и хладна.

Златистата коса на Естела бе небрежно артистично сресана. Тя цялата бе прекалено елегантна и шик, прекалено блестяща за това място и въпреки това впечатляваше околните. Беше трофей, един от многото, които баща й бе колекционирал през дългия си живот на преуспял мъж.

Беше я открил преди години у конкурентите си. Отмъкна я, пленен от красотата и амбициите й. Ожени се за нея и й забрани да работи.

— Искаш ли нещо за ядене? — Думите на Естела бяха учтиви, но гласът — студен. — Не си яла нищо, откакто Хънтър…

— Не съм ти благодарила, че дойде на погребението на Майк — прекъсна я Хъни.

— Баща ти беше много зает.

— Да, както винаги. — Стисна устни, спомнила си бъркотията през онзи тъжен ден. — Аз не го и очаквах. Знам как се отнасяше към брака ни с Майк. Не бяхме нещо, с което би се похвалил пред приятелите си.

— Сесилия…

— Права си. Аз съм войнствена, непокорна, лоша… Съжалявам, че дойдох. Трябваше да почакам.

— Ако не беше ти, Хънтър щеше да умре.

— Но той получи удар заради мен!

Естела я погледна с неочаквано разбиране.

— Не, Сесилия. Чуй ме, няма значение какво мисля за теб. Не мога да те оставя да се самообвиняваш. Хънтър говори по телефона с Джей Кей Камерън. Всъщност Камерън го ядоса, а не ти. Ти спаси живота му. Аз нямаше да мога да го извадя от басейна. Баща ти е жив благодарение на теб.

Истина ли беше? Хъни я изгледа мълчаливо. Сети се за грубия мъжки глас по телефона.

— Кой е този Камерън?

— Напоследък Хънтър бе подложен на голям натиск. Преживя стрес. Джошуа Камерън е неговият основен конкурент, който е решил да го разори.

— Джошуа? — едва прошепна Хъни и почувства страх да свива гърлото й.

— Изкупува акциите ни и то на такива цени, че когато Хънтър плати на кредиторите, ще трябва да работи като луд до края на живота си и пак има опасност да загуби всичко. Камерън го мрази. Не знам защо.

— Кой е Джошуа Камерън?

Естела отвори голямата си чанта и извади някакво списание.

— Ето виж. Тук пише за него. Сигурно много е платил, за да публикуват материала на първа корица. Притежава верига хотели, няколко казина, земи, авиокомпания и не знам още какво.

— Джошуа… — Ръцете на Хъни се вкочаниха.

„Защо бе бил толкова внимателен с нея?“

На лъскавата корица невероятните му очи изглеждаха по-тъмносини, а красивата уста бе по-жестока и високомерно стисната. Той стоеше на покрива на небостъргач, който вероятно бе построил и имаше такъв арогантен и самоуверен вид, все едно бе владетелят на света. Погледът й се замъгли. Почувства, че ще се разплаче.

Знаеше, че е чаровен, обаятелен, страхотно мил… Прекрасен. Някой, за когото можеш да четеш в списанията и тайничко да си мечтаеш.

Ръцете й се изпотиха. Гърлото й пресъхна.

— Сесилия, какво ти е? Да не би да го познаваш?

— Не. Всъщност… Той… Беше днес в болницата.

— Не е било за добро.

— Беше много мил с мен.

Хубавото лице на Естела остана спокойно и студено като камък.

— Сигурно не си разбрала що за човек е. Той мрази баща ти, следователно мрази и теб.

— Но защо?

— Знам само, че когато бил малък, се втурнал в офиса на Хънтър и заявил, че ще го убие.

— Но щом толкова мрази татко, защо не го е направил досега?

— А кое кара кобрата да нападне или да изчака? Не зная. Баща ти казва, че е страхливец.

— Защо татко не ми е споменал нищо?

— Нима си забравила от колко време не поддържаш връзка с нас?

Хъни почувства да я обзема отново онова мъчително чувство на вина. Не само че предаде Майк, като се възхищаваше от това безмилостно чудовище Камерън. Предаде и баща си. Отново.

Тя прехвърли списанието, докато намери статията. Прочете всичко, като се спря по-дълго на няколко пасажа, в които се говореше за хубавиците в живота на Камерън. Имаше и снимка на една от тях — Симон. Беше ефирно слаба. Толкова фина, че изглеждаше почти безплътна в блестящата си прилепнала рокля.

„Сигурно изглежда добре и в прегръдките на Джошуа…“

— Хубава е — подметна Естела. — Жена му бе много богата. А всичките му приятелки са най-малкото кинозвезди.

Хъни продължи да чете. Джошуа бе израснал в същото бедно предградие, където тя преподаваше. Беше си пробил път сам. И изглежда все още се бореше. Имаше великолепна пететажна къща на Телеграф Хил. Снимките показваха и колекцията му от произведения на модерното изкуство. Пишеше още, че води война със съседката си Нел Стром, която притежаваше жилищна сграда с апартаменти под наем точно срещу неговия дом.

Нел бе нейна стара приятелка — бяха съученички. Хъни прехапа устни и се замисли дали не би могла да я подкрепи. Камерън искаше да разруши сградата, защото закривала изгледа му към залива. Нел и квартирантите й бяха попаднали в клопка.

Затвори списанието, без да дочете статията. Как бе могла да се чувства добре в прегръдката на един толкова жесток човек! Въпреки незнанието си, би трябвало да усети празнотата и долната му природа, би трябвало да изпита естествена враждебност и непоносимост към тип като него.

А може би причината беше в онова потайно нейно страхопочитание към преуспелите в живота. Може би затова се бе възхитила и се бе почувствала привлечена от лустрото му.

„Той знаеше коя съм! И въпреки това ме успокояваше…“

Джошуа Камерън бе едно безчувствено егоистично копеле, надут новобогаташ, пръкнал се от гетото, който бе спечелил пари и власт, за да заплашва и унищожава другите. Той разрушаваше всичко, което се изпречи на пътя му. Не дай боже някой да се опита да го спре!

„О, господи! Защо аз?“

— Естела, ние трябва да го спрем.

— Но как? Баща ти е болен, може би умира… Камерън не е глупак.

— Първо, ти ще поемеш бизнеса.

— Аз ли? Не зная откъде да започна. Откъснала съм се от години.

— Някога си била много добра.

— Хънтър ми забрани да работя!

— Той е… болен… както сама отбеляза. — Не можеше да произнесе думата умиращ. — Бих се захванала сама, но ти по-добре познаваш хотелиерския бизнес. Аз ще обработя господин Камерън по друг начин.

— Хънтър няма да ми го прости.

— Естела, ако не направим нещо бързо, за да спрем това чудовище, татко ще умре и ти ще останеш на улицата.

— Откога си се загрижила толкова за мен?

— Не искам да загубя баща си.

— Ти го напусна преди тринадесет години.

— Естела, трябва да се съюзим и да работим заедно! Така все пак имаме някакъв шанс да спечелим.

— Но аз изпитвам чувството, че сме обречени…

Хъни не смееше да я погледне. Страхуваше се също като нея.

Вместо това се върна на лъскавата снимка на Джошуа Камерън. Сините очи я пронизваха с някакво смразяващо високомерие, а хубавите черти на лицето му бяха безпощадно жестоки.

— Трябва да го спрем, Естела! — повтори Хъни.

Целият директорски съвет и адвокатът Джони Миднайт бяха в елегантния офис на Джошуа. Самият той разглеждаше макета на грандиозен хотел, който един от неговите южноамерикански клонове възнамеряваше да построи в Бразилия. Беше разочарован от детайлите. Директорите се бяха скупчили до прозорците, зареяли погледи към великолепната гледка на града и залива от четиридесететажната височина. Очакваха забележките му.

Всички бяха със строги тъмни костюми. Единствен Джони Миднайт правеше впечатление с черното си кожено яке и джинси. От външния му вид не личеше, че е завършил блестящо Университета в Станфорд, но той наистина имаше всички степени и бе член на най-престижните клубове. Сега не откъсваше очи от Камерън.

— Миднайт, трябва да го построим. Вече загубихме милиони.

— Съгласен съм, Джей Кей. А какво ще кажеш за веригата на Уайът? Снощи акциите им паднаха много. Искаш ли да купувам?

— По дяволите, Миднайт, казах ти да изчакаш! Сега говоря за Рио.

Макар да гледаше макета, Камерън усещаше, че адвокатът не сваля очи от него. Знаеше, че вижда през него, като през стъкло. Стисна зъби.

— Е, какво искаш, Джей Кей? Казвай направо! — рече Миднайт с безразличен глас и сви рамене.

Джошуа погледна единствения човек, на когото вярваше, единствения си приятел. Независимо къде бяха, в тъмна улица или на съвет на директорите, той винаги бе на мястото си. До него. Заедно бяха преживели не една битка.

Джошуа бе висок мъж, над метър и осемдесет, но Миднайт бе още по-висок, строен и бърз — непогрешим. В университета бе първокласен атлет — истинска звезда. Дъщерята на Джошуа го боготвореше. Дявол го взел, Миднайт беше отличен във всичко — бизнес, жени, деца… Един-единствен път беше сбъркал с жените. С Лейси — голямата му любов.

Косата на приятеля му бе черна до синьо с бял кичур над дясното слепоочие. Хубавото му лице бе загоряло, изключително одухотворено.

— Хайде, казвай, Джей Кей — повтори адвокатът.

Преди да успее да отговори, телефонът иззвъня.

Обади се Тичия, секретарката.

— Господин Камерън, търси ви Сесилия Уайът. Зная, че не искате да ви безпокоя, но тя се обажда за петнадесети път. Аз затварям, но тя отново звъни.

Ама че непокорно момиче! Котенце, което предизвиква лъва.

— Май е твърдоглава като баща си — промърмори полугласно той. Не осъзна, че го казва на глас, докато не чу адвоката.

— Знаех си, че е замесена жена. Тя ли е причината да не купуваме?

— Не, по дяволите! — Джошуа рязко грабна телефона. — Тичия, свържи ме с госпожица Уайът. — Закри с ръка слушалката и нареди тихо: — Миднайт, отложи срещата, докато свърша.

Адвокатът кимна и покани директорите да излязат. Самият той остана. Взе куп документи, свързани с бразилския проект, и се задълбочи в тях.

— Господин Камерън? Вие ли сте?

Макар и официален, гласът й бе мек и нежен. Прекалено нежен. Не му харесваше начинът, по който този глас го размекваше, дори по телефона. Изведнъж му се дощя и Миднайт да излезе.

— Джей Кей Камерън — отговори хладно той, без да я поздрави.

— Благодаря, че ми отговорихте, Джошуа.

„Джошуа!“

— На въпроса — изръмжа той.

В другия край на стаята Миднайт се ровеше в документите с престорена ангажираност.

— Срещнахме се вчера в чакалнята на болницата. Може би не ме помните…

Това, което си спомняше, бе огънят, който пламна у него, когато я докосна. Джошуа не обичаше спомените — особено тези, които го караха да се изчервява.

— Закръглена. Раздърпан бял анцуг. Размазан грим. Как мога да забравя плашило като вас? — безцеремонно и доста цинично отвърна той. Гумата, която мачкаше в ръцете си, се изплъзна и удари Миднайт по бузата.

— Ох! — извика адвокатът.

— Извинявай — махна му Джошуа.

— Моля? — отвърна Хъни.

— Не се извиних на вас — сряза я Джошуа.

Миднайт се подсмихна.

— О! Аз и не очаквах извинение от човек като вас.

Отново предизвикателна! Защо, по дяволите, бе толкова заинтригуван от нея!

— Вчера не знаех кой сте.

— Предположих.

— Сигурно ме мислите за глупачка — да потърся утеха точно при вас! Не ме интересува защо бяхте там. Но искам да зная защо се опитвате да разорите баща ми…

— Попитайте него!

— Не е в състояние да ми отговори.

— Госпожице Уайът, аз съм зает човек.

— Тогава ще говоря направо.

— Става.

— Откажете се!

— Не-е-е…

— Моля ви!

— Молбите няма да помогнат.

— А какво?

— Да не би да предлагате душата си на дявола?

— Бих направила всичко, за да спася баща си.

— Съжалявам, не ме интересува. — Лъжец, помисли си разтреперан Джошуа. — Вижте какво, госпожице Уайът… Жените… Хубавите жени или поне техните тела, не струват и пукната пара за мен. Не купувам души, ако това искате да ми предложите. Колкото до тялото ви… — Последната дума увисна във въздуха.

В другия край на стаята дискретно прошумоля хартия.

— Не ме разбрахте — отвърна с нисък глас Хъни.

— Госпожице Уайът, имал съм предложения от жени, които изглеждат далеч по-привлекателни от вас…

Прошумоля още една страница от документите.

— Не се и съмнявам. — Сега гласът й бе много слаб.

— Това оскърбление ли е… или комплимент?

— Само факт. Имайте малко търпение, изчакайте…

— Обичам да правя всичко бързо!

— Отложете изкупуването на акциите ни с деветдесет дни…

— А защо да го правя? Почти сме ги изкупили.

— Баща ми е болен.

— Негов проблем.

— Но той ще умре!

Дълбоко в себе си Джошуа се чувстваше разколебан. Защо тази жена му действаше така? Защо чувстваше слабост? Насили се да бъде твърд.

— Тогава ще имам хотелите ви още по-бързо.

— Това ли е всичко, към което се стремите? Да унищожите някого по най-бързия начин?

— В случая с баща ви — въпросът е лично мотивиран.

— Толкова ли много го мразите?

Джошуа не отговори.

— Вчера… бяхте добър.

— Бегли първи впечатления. — Но почувства по челото си пот. Не биваше да си спомня за вчера, нито за поведението си.

— Моля ви, господин Камерън…

— Госпожице, стига… молби и любезности! Женският чар никога не ми е действал. Най-малкото пък от една Уайът! — Ядосан, той тресна слушалката върху апарата. Не бе издържал.

След секунда телефонът отново иззвъня. Вдигна го, без да се замисли.

— Тогава и аз ставам лоша — заяви твърдо дъщерята на Уайът. — Ако баща ми умре, никога не ще се докопате до тези хотели! Ще се погрижа лично за това.

— Наистина ли си мислите, че можете да ме спрете?

— О, да… Ще направя всичко възможно, за да се разправя с вас.

— Това закана ли е? Тази игра я играя от времето, когато сте била в пелени.

— Винаги ли сте толкова гаден?

— Ако ви призная, няма да имате възможността сама да го установите.

— Вие сте едно арогантно, егоистично и самомнително копеле!

— Каквото и да кажете, е вярно.

Този път тя затвори.

Той остави бавно телефона. Тази Сесилия Уайът беше крехка, неопитна, уплашена. Жена, която не знаеше основните правила на играта. Можеше да я унищожи много лесно. По дяволите! Котенце, което си играе с лъва. Щеше да я смачка само с една лапа. Натисна бутона на вътрешния телефон.

— Тичия, никакви разговори с госпожица Уайът.

— Здравата те изпоти, а? — вметна меко Миднайт.

Джошуа се ядоса.

— Купувай всички акции на Уайът! И изчезвай оттук, върви по дяволите!

Но адвокатът остана на мястото си и само се изсмя.

Трета глава

— Марио не ти е син. Трябва да го изпратиш при семейството му. Да напуснеш тази опасна работа и да си дойдеш у дома. И още нещо — стой настрана от Джей Кей Камерън или ще те лиша от наследство!

Същите думи. Същият тон. Хъни замачка завесата на прозореца, който гледаше към басейна, където преди три седмици баща й едва не умря.

— Ти вече го направи, татко, преди тринадесет годиш.

Той притисна ръка към гърдите си, сякаш бе изпитал болка.

— А ти продължаваш да упорстваш, че не си една от нас и отказваш да ми се подчиниш. Както винаги.

— Тогава кому е нужно възстановяването на връзката баща — дъщеря?

Настъпи тишина Хъни се отдръпна от прозореца. Очите на баща и я следяха с неодобрение.

— Защо се обличаш така небрежно? Откъде изкопа тази отвратителна зелена шапка?

— От битпазара — отвърна с фалшив ентусиазъм тя. — Мислех си, че привлича окото…

— И защо криеш косата си, също като майка си?

— Ами точно затова.

— Само че тя го правеше, за да я предпазва от боите.

— Добре де, може и да престана да го правя. Но не обещавам.

— Упорита и непокорна!

— И на кого мислиш, че приличам, а, татко?

Но преди кавгата да се разгорещи, в стаята влезе Естела. Хъни подозираше, че бе подслушвала.

Изрядна както винаги, мащехата й носеше бял копринен костюм. Разкошната руса коса бе свита в строг стегнат кок на тила.

— Изглеждаш развълнувана, Сесилия. — Отиде до съпруга си и го целуна по челото. — Защо не отвориш прозореца да влезе малко въздух?

Започна да му говори за лекарства и диета, но Хънтър я прекъсна:

— Ще стоиш далеч от офиса, Стел! Не искам да провалиш всичко, което постигнах.

Естела погледна нервно Хъни. Съюзът между двете бе все още крехък.

— Няма да го направи, защото аз… Без нейна помощ не ще мога да се боря с Камерън.

— По дяволите! Казах ти да не се занимаваш с това копеле!

— Татко, аз го мразя повече и от теб. Повярвай ми!

Но не беше съвсем така, макар че през последните дни само мисълта за Джошуа караше кръвта и да кипи от ярост.

— Не съм ти казала, но когато се опитах да се срещна с него, той накара охраната да ме изхвърли като престъпник.

— Видяхме те по телевизията — намеси се Естела. — И кметът беше тук, когато ти сложиха белезниците.

— По телевизията ли? — простена Хъни. — Значи сте видели, че имаше поне дузина полицейски коли и два пъти повече полицаи. Човек би си помислил, че съм обрала най-малкото банка, ако неговият адвокат, Миднайт, не бе слязъл и ле бе казал да ме пуснат, сигурно щяха да ме тикнат и в затвора. Камерън е чудовище. Звяр… — Хъни почервеня, като си припомни унижението.

— Дори нещо по-лошо — съгласи се Естела. — Но, слава богу, понамали темпото на изкупуване, макар да подозирам, че е заложил някаква клопка. — Явно вече се бе настроила на вълна бизнес. — Опасявам се, че ще трябва да намаля персонала на хотелите ни.

— По дяволите! Нито една от вас не знае какво прави! Камерън е безгръбначно, еснафска душица като баща си. Затова е забавил изкупуването. Няма смелост да погълне веригата „Уайът“.

Хъни потръпна при спомена за ледените сини очи на Джошуа и безмилостната извивка на устните му.

— Мисля, че грешиш, татко.

— Мислела! Аз знам. Той е страхливец!

— Мили мои — намеси се бързо Естела, — сега сме много уязвими. Изоставаме. Трябва да направим някои подобрения. Не сме достатъчно агресивни в рекламата. Загубихме част от клиентите си. Ти си болен…

— И ще умра, ако вие двете продължавате да се месите! Нямам нужда от вашата помощ.

Естела се наведе да оправи завивката му, но Хънтър отблъсна ръцете й. В същото време гледаше дъщеря си с нескрита ярост.

— Ние тръгваме, а ти си почини, скъпи.

— И не ме наричай скъпи! — гневно извика след тях Хънтър.

Почти разплакала, Естела затвори вратата.

— Видя ли какво направи! Той вече ме мрази.

— А ти какво предпочиташ, да умре ли? Или искаш да загубим всичко само защото те е страх да застанеш срещу него? Сега татко е безпомощен, не може да направи нищо. Ти можеш.

Естела прехапа устни.

Хъни нагласи отвратителната си шапка.

— Знаеш ли, съжалявам, че го разстройвам. Винаги правя грешки и развалям нещата. Но не можем да се предадем.

— Май си права.

— Ти се справяш чудесно. Чувствам се ужасно, че не успях да стигна до Камерън. Като свърши учебната година, ще опитам друго.

— Например?

— След като не иска да говори с мен в офиса си, ще се преместя да живея до него и ще се промит в живота му, без сам да разбере.

— Ти си луда! Нали те видя в болницата. Познава те. Ти го мразиш! Само ще объркаш още повече нещата.

Хъни отвори вратата на зелената таратайка и се обърна към мащехата си:

— Ще се преобразя така, че няма да ме познае.

— Той е много опасен човек…

— Зная го по-добре и от теб! Ръцете още ме болят от белезниците.

Естела огледа огромната й зелета шапка.

— Баща ти е прав. Тази шапка е ужасна.

— Ти си подслушвала!

— Ако наистина искаш да стигнеш до Камерън, ще трябва да промениш външния си вид. Защо не ми позволиш да избера гардероба ти?

Хъни се поколеба. Имаше чувството, че едва ли не предава себе си, за да го привлече.

— Нали сама каза, че трябва да работим заедно. Няма да уловиш акулата, ако не сложиш на въдицата нещо по-апетитно.

Акулата! Хъни потръпна при спомена за хищните очи на Джошуа, но се усмихна храбро.

— Предупреждавам те, Естела. Няма да ти хареса откъде пазарувам. А също и как пробвам двадесетина неща, докато намеря нещо, което да ме прави по-слаба.

Поне половин дузина мъжки очи проследиха елегантно облечената Хъни, когато влезе в луксозния ресторант. Чувстваше се неудобно, като дете, което е облякло дрехите на майка си и си играе на дама.

Слънцето огря главата й и косата й пламна. Беше я подстригала до раменете.

Млада хубава брюнетка мина покрай нея.

— Нел!

Жената се обърна. Очите й се разшириха от почуда.

— Хъни, аз… не те познах. Я да те огледам!

Хъни се завъртя несръчно.

— Изглеждаш по-слаба.

— Не съм. Това е от цвета и кройката.

— Виж ти! Ти си имала най-хубавата коса на света!

— Подстригах се по указания на Естела. Но това… не съм аз.

— Грим, прическа, прекрасен зелен костюм вместо онези отвратителни дрипи. — Нел седна. — Означава ли тази метаморфоза, че си осъзнала най-накрая грешките на живота, който водеше? Че си решила да заживееш като богато момиче?

Хъни се усмихна на приятелката си.

— Купих този костюм на разпродажба и със свои собствени пари.

— Е, добре. Прекалено горда да моли баща си и прекалено умна. Винаги си била умна, с изключение на случаите, касаещи мъже и пари. Две много важни неща, скъпа. Като говорим за това, я кажи каква е причината? Да не се е появил някой мъж? Нова любов? Майк е мъртъв… Колко стана… Три години?

— Две — виновно смънка Хъни. — Не любов, а омраза би било по-правилно да се каже.

— Интересно — усмихна се Нел. — Той сигурно е страхотен.

— Да, но не в този смисъл. Той е опасен.

— Значи не прилича на Майк?

— Никак.

— Чудесно! Майк беше добър, но не беше за теб. Възприемаше се прекалено насериозно.

— Животът му бе такъв.

— Може би. Но ако е бил толкова забележителен, защо след женитбата нещата не потръгнаха? Би трябвало да се промениш в положителна посока.

— Аз се промених, но ти не го забелязваш.

— Може и да си права — съгласи се Нел. — Само че сега определено виждам промени след срещата ти с господин „Опасния“.

— Моля те, Нел!

— Извинявай. — Настъпи мълчание. Сетне Нел поде отново разговора. — Хъни, много се зарадвах, когато ми се обади.

— Имах причина. Прочетох, че се местиш от апартамента си на Телеграф Хил, защото някакъв коравосърдечен съсед гони квартирантите ти и иска да разруши къщата. Изглежда имаш нужда от човек, който да се грижи за сградата. Аз съм доброволец.

— За сражението? На война като на война! Нали? — засмя се Нел.

— Точно така.

— Но ти работиш в другия край на града!

— И нямам никакъв опит в управлението на апартаменти под наем. Само че вече съм във ваканция. И прочетох доста книги по въпроса. Квартирантите ти едва ли са по-лоши от хлапетата, които уча.

— Моите квартиранти са най-капризните ексцентрици в цял Сан Франциско.

— Свикнала съм да работя с трудни хора.

— Сигурно ги обичаш!

— Това „да“ ли е?

Нел отпи от виното.

— Може би. Но само временно, докато намеря някой по-опитен. И само защото съм отчаяна.

Сервитьорът се появи и те поръчаха обяд — омар с гарнитура от черен фасул и борови връхчета, две блюда със спагети и задушено пиле с лек сос.

— Как е баща ти?

— Държи се. Което значи, че има надежда. Не бива да припарва до офиса през следващите шест седмици.

— Поне отново сте заедно.

— Не съвсем… И няма да е задълго.

— Какво искаш да кажеш?

— Баща ми има враг, който си е поставил за цел да го разори. Враг, който не може да бъде спрян. — Хъни се поколеба. — Нел, ако не взема мерки, ще погреба баща си и ще загубя всичко.

— Господи! И кой е този човек?

Хъни извади списанието с Джошуа.

— Твоят известен съсед.

— Джей Кей Камерън? Това отвратително копеле, което иска да купи сградата и да я събори? Хъни, не…

— Нел, аз го презирам, но трябва да се свържа с него… Да го опозная на лична основа.

— Да не мислиш да го прелъстиш?

— Ти с ума ли си си?

— Тогава за какво е тази нова прическа? Външният ти вид?

— Той ме видя в болницата преди месец. Не мога да разчитам, че ме е забравил. За щастие, онзи ден изглеждах ужасно. Никакъв грим или по-точно, размазан от сълзите. Носех тъмни очила. Косата ми бе мокра и скрита под една хавлиена кърпа. А освен това бях с огромния анцуг на татко.

— Хъни, откажи се! Джей Кей е по-жесток, отколкото си мислиш.

— Нел, ние израснахме заедно. Ти ме познаваш.

— Добре… — Тя продължително огледа приятелката си. — Дори да не узнае коя си, дори да е доброжелателно настроен към теб, казвам ти, че си луда. Няма да спасиш сградата. Той я мрази, както и всичките й обитатели. Направи ми най-налудничавата оферта, която съм чувала. Но аз не искам да продавам. Някои от квартирантите ми са много мили стари хора, живеят там от години. Ако я купи, ще ги изгони.

— Какъв е точно?

— Ти би трябвало да знаеш достатъчно, щом го презираш.

— Искам да зная за поведението му в детайли.

— Ами, може да се каже, че е най-безсърдечната, безчувствена, кръвожадна акула.

— Една такава ми е баща.

— Хъни, той ще спи с теб на секундата, а след това ще унищожи баща ти, без да му мигне окото.

— Зная. Опитах се да говоря с него, но ме изгони. Нямам никакъв достъп до него, така че ти си последната ми надежда.

— Ще те лапне на закуска и ще си намери друга за обяд.

Хъни потръпна.

— Нел, моля те, съгласи се!

— Ще бъдеш нещастна. Сградата е строена след земетресението от 1906 година. Хората се избиват за място за паркиране. Ще трябва да плащаш на някой да превозва боклука до Филбърт Степс. Квартирантите ми са истинска напаст. А Марио с барабаните си няма да е добре дошъл.

— Ако обещая — никакви барабани, ще ме вземеш ли?

Нел кимна бавно.

— Благодаря ти. Няма да съжаляваш.

— Не съм сигурна. Но както ти казах, отчаяна съм.

Хъни се сети за ледените очи на Джошуа, за жестоко извитите му устни и студения глас по телефона. Но най-ужасяващ от всички спомени бе този за собствената й слабост, когато я прегърна и притисна до гърдите си.

— О, Нел, аз също съм отчаяна!

Четвърта глава

Хъни се събуди с тревожно биещо сърце и свит стомах. Освен това усещаше първите пристъпи на мигрена. Днес щеше да се мести в апартамента на Нел.

Зелената таратайка, която неслучайно бе кръстила „Бомбата“, не бързаше да изкачи последните метри на Телеграф Хил. Също като самата нея. Натисна газта и двигателят изхриптя. Нещо под капака запука. Опита още веднъж. Колата въздъхна като старица и тръгна назад. Някакво такси изсвири с клаксон. Хъни едва успя да спре, преди да се е блъснала в него.

Юниън стрийт беше стръмна. „Бомбата“ трудно щеше да я изкачва всеки ден. Но днес беше още по-трудно, защото колата бе пълна догоре с книги, кутии, счупената китара на Марио и кухненски съдове. И, разбира се, котаракът Мистър Райт.

Завъртя отново ключа. „Бомбата“ запали, но пак изгасна и тръгна назад. Пореден опит — отново безуспешен. Хъни вдигна безпомощно ръце. Мистър Райт започна да мяука неистово.

Господи! Лудница!

Реши да остави мотора да поработи, преди да заизкачва хълма. Загриза шоколадова пръчица. Знаеше, че не бива, заради линията, но ги обичаше. Като всяко забранено нещо. След няколко минути изхвърли опаковката, включи на първа и бавно потегли. Обърна на Монтгомъри стрийт. Между дърветата зърна пететажната ултрамодерна къща на Джошуа. Зад нея блестеше заливът.

Е, разбира се, проклетият й късмет! Тясната улица сигурно винаги е задръстена от паркирали коли. Защо днес трябва да бъде различно? А онова място, точно пред Филбърт Степс?

Тя подкара колата и спря на забраненото за паркиране пространство пред дома на Джошуа, като блокира вратата на гаража му.

Повдигна слънчевите си очила, наведе огледалото и хвърли бегъл поглед в него. То й каза, че няма начин Джошуа да свърже това хубавко, небрежно и безгрижно създание, отразяващо се в него, с отчаяната жена, която бе срещнал преди месец в болницата.

Излезе от колата, но първо се увери, че прозорците на къщата са тъмни и никой не наднича през тях. Вдигна капака и отвори разпределителната кутия. Сърцето й биеше до изнемога. Не устоя и отново погледна нагоре. Сетне бързо издърпа проводника към бобината. Затвори капака, огледа се още веднъж и си заподсвирква небрежно. Все едно, че се наслаждаваше на пухкавите облачета, плуващи по небето.

И така — вече бе излязла на бойното поле и битката щеше да бъде тежка. Не биваше да се поддава на страха, който пълзеше в стомаха й.

Избърса ръце и потърси листче в чантата си. Замисли се с молив в уста, сетне бързо написа на Джошуа къде може да я намери, ако иска да влезе или излезе от гаража си. Постави бележката под чистачката на „Бомбата“.

Телеграф Хил бе стръмен, а Филбърт Степс бе очарователно място, цялото отрупано с цветя. Тесни дървени стълби свързваха къщите с улиците. Тъй като сградата на Нел бе точно срещу стълбите и градината, Мистър Райт за пръв път в живота си щеше да бъде едновременно домашна и улична котка, без опасност да бъде прегазен от кола.

Хъни подмина вратата на Джошуа и се насочи към новия си дом. Мистър Райт измяука и тя видя друга котка да наднича любопитно иззад розите. Това я развесели. Макар че новият им апартамент беше прекалено близо до Джошуа, за да се чувства в безопасност, то поне котаракът й щеше да си има прекрасна жизнена среда и компания.

Всъщност блокът на Нел наистина скриваше залива и пречеше на гледката към морето.

След малко забрави за него. Отвори клетката на Мистър Райт и той изскочи на разузнаване из апартамента. Трите стаи бяха доста просторни. Тя последва котарака и си представи как ще ги боядиса в бяло и ябълковозелено — да подхожда на килимите и мебелите й. Взе някакъв парцал за прах и понечи да избърше рамката на прозореца, но по пода изпопадаха люспици стара боя. Отказа се от чистенето и реши да си оправи леглото.

Апартаментът бе два пъти по-малък от този, който имаха с Марио. Ще се наложи момчето да спи на дивана в хола. Докато застилаше леглото, Хъни си помисли как ли ще успеят да съжителстват в толкова тясно пространство. Къде щеше да свири на китара? И къде щеше да кани приятелите си? Къде щеше да паркира мотоциклета? И как ли би издържал цели три месеца без барабаните си?

Отиде до прозореца. Слънцето залязваше зад къщата на Джошуа и тя хвърляше сянка върху сградата на Нел.

Ръцете й се разтрепериха, когато се сети за думите му.

„Да не би да предлагате душата си на дявола?“ Тогава той май спомена още, че телата на жените са евтина стока за мъж като него. Ала си спомни и колко спокойна и защитена се чувстваше в прегръдката му. Имаше някаква невидима връзка помежду им. Спомни си и как нареди да я изхвърлят от офиса му.

Кой беше Джошуа Камерън? Човекът, който бе едновременно мил и груб към дъщерята на мъжа, когото мразеше? Още не бе късно да избяга… Не, нямаше връщане назад!

Да предизвика Джошуа Камерън на собствената му територия щеше да бъде като скок в най-дълбокото място на залива, гъмжащо от акули.

Мили боже! Как се боеше от този мъж! Но нямаше избор. Животът на баща й бе в опасност.

Лявото слепоочие на Джошуа започна болезнено да пулсира, както всеки път, когато говореше с Хедър и тя се оплакваше от прескъпото прочуто училище, в което имаше щастието да учи.

— Но ти не ме слушаш, татко! Изключиха ме!

— Искам да говоря с госпожа Стантън, момиче!

— Няма смисъл. Дори отново да я подкупиш с щедрите си дарения, няма да остана тук нито ден повече. Всички ме мразят. И аз ги мразя. Те са едни разглезени мамини синчета и зубрачи…

Погледът му се замъгли, като си спомни мръсните изпонадраскани стени на бедното училище, където той беше учил.

— Разглезени ли? Точно ти ли ги обвиняваш в това?

— Само ела и ме вземи! — изкомандва тя със същия нетърпящ възражения тон, с който той даваше нареждания на подчинените си.

— Хедър, в шест имам важна среща.

— Аз не съм ли по-важна, татко?

— Разбира се, мила.

Телефонът замлъкна. Тя явно затвори под носа му.

Хлапе! Пубертет! Да можеше да я сложи в бутилка и да я запечата, докато узрее като вино…

Джошуа също остави телефона и слезе по стълбите покрай дузината прекрасни картини, които висяха по стените. Само това стълбище струваше колкото обзавеждането на една цяла къща за обикновените хора.

Включи алармата срещу крадци. Отвори вратата към гаража и седна в спортната си кола. Вдъхна дълбоко, но това не отпусна опънатите му нерви. Искаше да бъде мил с Хедър — като Миднайт, а се страхуваше да отиде да я вземе. Знаеше, че ще бъде груб и суров. И нещата ще се влошат още повече.

С една ръка натисна копчето за отваряне на вратата, а с другата навъртя номера на Миднайт.

— Миднайт, Хедър е изключена от Академията. Ще трябва да идеш и да я прибереш.

— А бразилската среща?

— Ще се оправям без теб. Ти по-добре се погрижи за Хедър.

— Но ти си й баща, Джошуа!

— Само че не ме бива в тия работи — въздъхна горчиво той.

— Хедър е единственото нещо, за което ти завиждам, Джей Кей!

— Добре. Значи няма да се сърдиш и ще я прибереш вместо мен. Знам, че би трябвало да го направя аз, но…

— Предлагам поне да я заведеш някъде след срещата. Само двамата. Остави я да избере сама.

— Благодаря ти, Миднайт. Много съм ти задължен.

— Няма нищо.

— А да, моля те, карай бавно, докато си с нея.

Джошуа изключи телефона. Никога не си казваха дочуване или довиждане.

Вратата на гаража се вдигна. Почти бе запалил, когато видя, че нещо е препречило пътя му. Беше отвратително зелено и трудно можеше да се нарече кола. Джошуа се огледа. Кой идиот, по дяволите… Загледа смачканата броня на чудото пред себе си. Супер таратайка, някакво безумно творение, сякаш събирано чарк по чарк от гробището за автомобили! Имаше конструкцията на шевролет и бронята на буик. Под чистачката трептеше хартийка. Джошуа слезе и я взе. Хвърли бърз поглед върху съдържанието, написано с ясен уверен почерк. Сетне я препрочете още веднъж.

Хъни Родригес… Коя ли, по дяволите, пък беше тази?

От адреса се сети, че вероятно е новата управителка на Нел. Което означаваше, че е новият му противник.

Погледна през прозореца на таратайката и видя, че е пълна догоре със старт кутии. Госпожа Родригес явно се пренасяше. Ставаше му съседка. Джошуа се усмихна мрачно, като си представи срещата им. Ако успее да бъде груб и много страшен, може би ще я стресне, преди да е свалила багажа си.

Тръгна бързо по Филбърт Степс и дочу мек нежен глас да си тананика популярна любовна мелодия.

Някои хора просто нямат какво да правят!

Стигна най-горе. Непозната сексапилна млада жена с тесни прилепнали зелени шорти и високи сандали си пееше ли пееше, сякаш на този свят нямаше какво друго да прави, освен да се наслаждава на живота.

Огледа я бегло. И по вените му се разля гореща вълна. Помисли си, че я познава. Някъде някога със сигурност бе споделял нежни интимни мигове с нея.

Не, никога досега не бе виждал това вятърничаво, безразсъдно и безгрижно създание. Не и в този живот. А в друг Джошуа Камерън не вярваше.

Пета глава

Джошуа загледа странното създание, облечено в зелено.

После изведнъж му проблесна. Тя явно имаше слабост към този цвят. Зелени шорти… Зелени сандали… И онази чудовищна зелена таратайка.

Хъни Родригес! Беше абсолютно уверен. Забрави проблема с паркираната кола и заразглежда дамата с изненада.

Бронзови глезени, позакръглени прасци. Страхотни бедра. Не беше кльощава като манекенките, с които ходеше. Но не беше никак лоша…

Усети напрежение и някакво влудяващо очакване. Стана му смешно. Беше тръгнал с намерението да я унищожи. Освен това винаги бе харесвал тънките ефирни момичета, за които всички му завиждаха.

Тя спря да пее, наведе се и помириса огромна жълта роза. Всяко нейно движение бе очарователно — чувствено и привличащо. Огнената й коса отразяваше слънцето и хвърляше отблясъци. Джошуа не бе виждал досега коса с такъв удивителен цвят. Имаше най-малко дузина оттенъка на червеното и всички те пламтяха.

Лицето й бе наведено и той не можеше да го види. Носеше огромни цигански обеци, които се клатеха на ушите й. Имаше съблазнителни гърди, но страхотно тънка талия. И цялата й фигура бе някак си вълнуващо чувствена.

— Извинете — започна Джошуа, — вие ли сте Хъни? Новият управител на Нел?

Тя отскочи стреснато назад и го погледна изучаващо. След това на лицето й грейна усмивка и сякаш го освети отвътре. Той отново почувства усещане за близост, сякаш я познаваше от години.

Не беше красавица. Но беше хубава, по някакъв свой особен, неотразим, начин. Може би причината бе в млечнобялата гладка кожа, меката извивка на устните… Тя ги навлажни нервно, а той почувства нещо да го стяга в слабините.

Хъни приближи и Джошуа си повтори, че тя не е негов тип. Не си падаше по преливащите от женственост Еви.

— Попитах ви нещо — повтори той.

— Хъни — това съм аз — отвърна с леко треперещ глас тя, сякаш се страхуваше, а не искаше да го покаже.

Джошуа преглътна мъчително и се вторачи в огнената й коса, която хвърляше отблясъци по страните и шията й. Време беше да прибави повече гняв в гласа си.

— Тогава това е вашата… да го наречем кола. Там, пред моя гараж.

— Имате пред вид „Бомбата“ ли? — Гласът й отново трепна издайнически.

Е, поне беше я нарекла подходящо.

— Не знаете ли, че сте паркирала неправилно?

— О, да… Намерихте ли бележката ми?

Повдигна леко очилата си и в този кратък миг той осъзна, че жестът му е до болка познат. Беше сигурен, че е виждал някъде тази жена. Очилата бързо се спуснаха, но все пак успя да зърне очите й. Невъзможно! Щеше да помни тези очи, ако ги беше виждал някога. Те бяха точно толкова необикновени и красиви като косата й. Яркозелени, леко дръпнати, с много дълги мигли. И пълни със страх.

Кой знае защо си я представи в леглото — обвила крака около него, косата й върху гърдите му, невероятните й зелени очи потъмнели от желание, ръцете и устните й треперещи от нетърпение и страст…

С усилие си напомни, че обича изтънченост, маниери и блясък у жените около себе си. Не може да бъде впечатлен от това особено създание, паднало сякаш от небето. Госпожа Родригес не беше негов тип. Изобщо. А защо тогава стоеше като зашеметен и не откъсваше очи от нея?

— Простете, че съм блокирала пътя — рече тя предизвикателно, а той си помисли дали не сънува.

Усети възбуждащ аромат на жасмин. Отново си каза, че предпочита фини, интелигентни и умопомрачителни красавици.

Тази не беше нито слаба, нито умопомрачителна.

Всъщност беше съблазнителна по особен начин. И това го плашеше.

— За секунда запалвам „Бомбата“ и изчезвам. — Усмивка трепна на устните й, когато отново вдигна очилата си да го погледне.

По неизвестна причина тази усмивка го извади с равновесие. Пак му се стори позната. Беше смешно. Не би могъл да забрави тези очи. Тази коса. Тези крака. Ароматът й… Не, не беше срещал тази жена преди. Не би могъл да я забрави!

— Приятно ми е да се запознаем, господин…

— Камерън. — Въпреки че го процеди през зъби, гласът му не беше студен, както му се щеше.

— Обичам да опознавам съседите си.

— Аз обикновено ги избягвам.

— Така ли? — Тя се разсмя и протегна ръка към него.

Той несръчно се опита да избегне ръкостискането, но нещо го влечеше към малката нежна ръка. Искаше да бъде безцеремонен, както с всички останали, ала не можеше.

— Нел ме предупреди за вас.

Защо, по дяволите, му стана неприятно! Кой знае какво й бе наговорила за него!

— Палете по-бързо колата си — каза навъсено Джошуа, решен да сложи край на срещата.

— Тъй вярно! — израпортува тя и го поздрави по войнишки. Сетне затича към колата си.

Ничии женски бедра досега не го бяха привличали така, както нейните, обути в тесни момчешки шорти. Нямаше начин да забрави тази походка. И въпреки това натрапчивата мисъл, че я познава, отново се завъртя в главата му. Определено я бе виждал и преди!

Тя се обърна и дългата й коса се разпиля като огнена вълна около раменете.

— Идвате ли?

Без да дочака отговор, влезе в таратайката си. Запали, но моторът само изръмжа. Опита отново. Безуспешно. Джошуа отвори вратата.

— Така ще изтощите акумулатора.

— Искате ли да опитате? — попита Хъни и се отдръпна, за да му направи място. Всъщност цялата предна седалка бе отрупана с багаж.

Той влезе и случайно докосна ръката й. Това предизвика трепет в цялото му тяло и добре, че тя бързо се отдръпна.

Мина му през ум, че с неговия опит и умение да завладява жените, тази Родригес щеше да бъде лесна победа. Не че бе заинтересован кой знае колко, но…

Превъртя ключа. Моторът захърка безпомощно.

— Нещо не е в ред.

— И аз мисля така…

Джошуа отвори предния капак и веднага видя откачения проводник.

— Бърникали ли сте тук?

— Кой, аз? — В очите й се прокрадна страх.

Защо ли задаваше смешни въпроси? Жена като нея едва ли знаеше и най-елементарни неща за автомобилите.

— Сега ще запали — каза той, като затръшна капака.

— Поправихте ли я?

Хареса му възхищението в гласа й.

— Един проводник се бе разхлабил.

— Много ви благодаря.

Тя взе една огромна кутия и тръгна по дървените стълби към апартамента си.

— Хей! — извика Джошуа след нея. — Какво, по дяволите, мислите да правите? Запалих тази таратайка, за да я преместите. Имам важна среща.

Хъни направи още една крачка, токчето на сандала й се закачи на бордюра. Загуби равновесие и падна. Изтърва тежката кутия, съдържанието й се разпиля и се затъркаля надолу към него. Преди да успее да отскочи, някаква тенекиена кутия, обвита в зелени дантели, го удари по крака. Едва не загуби равновесие, погледна панталона си и видя, че го е съдрал на вратата на колата.

— Боже мой, съжалявам — каза Хъни и тръгна към него.

— Винаги ли сте така „сръчна“?

— Винаги, когато някой ме стресне.

Уплашеният й глас предизвика у него чувство за вина. Но преди да успее да се съвземе, тя го докосна. Пръстите й се плъзнаха по крака му, търсейки удареното място. Тази ласка накара пулсът му да забие ускорено.

— Нищо ми няма! — каза доста грубо той.

— Радвам се, че сте добре. Ще ви купя нов костюм…

— Няма да позволя.

Вдигна тенекията и започна да отвива зелената дантела. Той направо се изуми, като видя, че извади от това чудо две чашки, свързани с копринени презрамки. Сутиен!

Стоеше стреснат и не знаеше какво да каже. Хъни посегна и взе сутиена. Но той вече бе успял да си представи нейните съблазнителни, заоблени и твърди гърди с тъмни връхчета, които изпълваха този невероятен зелен сутиен. Сърцето му биеше до полуда.

— Имам слабост към зеления цвят — оправда се Хъни. Очите й бяха немирни и се смееха.

„Май че и аз“, помисли си Джошуа.

Макар че закъсняваше за срещата, реши да й помогне. Тя започна да разтоварва колата, а той вдигаше кутиите с растяща възбуда. Чудна работа!

„Кажи й да си премести колата и да изчезва“, повтаряше му един вътрешен глас.

— Ще ги отнеса — смотолеви вместо това Джошуа и сам не се позна. — Най-малкото, което мога да направя, след като паднахте заради мен.

„Глупак! Какво правиш — помагаш на новия управител на Нел да се пренесе! Нали щеше да я гониш“, ругаеше се той наум.

Влязоха в апартамента.

— Къде да ги оставя? — попита той, развълнуван като хлапак от мисълта, че са сами.

— В спалнята — отвърна тя. — Ще ви покажа.

Беше невъзможно да устои на тази походка. Толкова беше секси!

Зелените чаршафи имаха цвета на сутиена. Голяма сива котка с огърлица от фалшиви изумруди лежеше в средата на леглото.

— Нали ви казах за моята слабост — заоправдава се Хъни.

Очите й бяха огромни и сега в тях нямаше страх. Дали усещаше, че има власт над него? Устните й бяха влажни. И изглеждаха така сладки!

— Май имате и други слабости…

— Опасявам се, че сте прав. Аз съм много разхвърляна, неорганизирана… Обичам и шоколадови пръчици, и вана пълна с мехурчета през мързеливите неделни следобеди…

— И аз обичам шоколадови пръчици. — Не можеше да откъсне поглед от нея. — Много сте хубава…

Тя се стресна и погледна встрани.

Успокой топката, Джей Кей!

Леглото хлътна под тежестта на кутиите, котката измяука и вдигна лапа. Джошуа мразеше котки.

— Запознайте се с Мистър Райт — смени темата Хъни.

— Прилича на безпризорен уличник.

— Колекционирам уличници — те също са моя слабост. Но от тях стават най-милите домашни любимци. Благодаря за помощта. Не го очаквах от вас. Не сте такъв… какъвто ви мислех. Имам предвид…

Джошуа изведнъж се сети за зеления сутиен и зелените чаршафи и за това, че са съвсем сами в спалнята. Представи си я на леглото, обвила ръце около врата му.

Тя като че ли прочете мислите му, защото побърза да излезе. Той я последва и каза с безразличен глас:

— Старият управител на Нел също живееше тук.

— Аз съм временно, само за през лятото.

— Не се напъвайте много. Едва ли ще останете цяло лято.

— Как така? — Зелените очи го погледнаха с изненада.

— Възнамерявам да купя тази съборетина и да я разруша.

— А какво ще стане с хората, които живеят тук?

— Това не е мой проблем — отвърна Джошуа, но извърна глава, за да избегне погледа й.

— Тогава е мой!

— Откажете се от подобни мисли. Ще помета всеки, който се изпречи пред мен.

Страхът отново изпълни очите й, но след миг в тях се върна онова дяволско очарователно предизвикателство, което…

— Как се предпазват хората от такива като вас?

— Никак.

— Не ви ли е минавало през ум, че може да ви накарам да промените решението си?

— Какво имате предвид?

— Това, че може би не сте толкова лош, колкото се опитвате да бъдете… Зная, че нападате управителите на Нел, правите живота им невъзможен и ги принуждавате да напускат. Затова паркирах пред гаража ви — за да се запознаем. Дори се страхувам, че сама издърпах онзи проводник.

— Какво сте направила?! Интригантка такава!

— Исках да се срещна с вас…

— За какъв дявол?

— За да ви спра, господин Камерън. Старите ви трикове няма да минат. Мисля, че и вие имате проблеми като всички хора.

— Та вие не знаете нищо за мен.

— Напротив, зная прекалено много. Всеки се страхува, господин Камерън. Дори… — Тя се запъна, трепереше леко. — … такива твърдоглави говеда като вас.

— Това ли е мнението ви за мен? — попита неочаквано кротко той.

— Та вие сам ми го казахте! И Нел каза същото, но аз мисля… Или поне се надявам, че може да бъдете много мил.

Той я погледна в очите, а после устните й.

— И вашата основна цел сега е да ме манипулирате така, че да бъда мил?

— „Манипулирам“ е дума от вашия речник, не от моя.

— Невъзможно е да ме промените. — На устните й се появи неразгадаема усмивка. — Хъни, захванала сте се с непосилна задача.

Усмивката караше сърцето му да прескача удари. Искаше да каже нещо грубо, а не можеше. По дяволите, беше скочил в дълбоки непознати води. Не проумяваше чувството, което изпитваше към тази непозната… Човек на Нел. Значи неприятел, противник.

Освен това явно беше бедна. Знаеше какво е да си беден. Знаеше всичко, което правеха хората, за да спечелят пари. Беше преследван от жени, които искаха само парите му, искаха да го използват. Обикновено ги използваше той — толкова дълго, колкото решеше.

— Значи ще бъдем врагове. — Хъни навлажни с език пресъхналите си устни.

Дъхът му секна. Не можеше да откъсне очи от тях.

— Мила, ако сте поне малко умна, ще си отидете веднага.

— Понякога ми харесва да съм глупава. Освен това — имам работа тук.

Тя направи една крачка встрани и се опита да мине покрай него. Но той беше по-бърз. Хвана я за кръста, подпря я на стената и се притисна към нея. Държеше я здраво, а тя го удряше по гърдите и се опитваше да се освободи.

— Нали току-що ме посъветвахте да си ходя!

Жените не бяха проблем за Джошуа. Много отдавна не бе тичал след жена. Нещо диво и опасно се пробуди у него, нещо умряло преди години.

Той вдигна брадичката й и потърси изгарящата зелена светлина в очите й. Без усилие я притегли към себе си. Гърдите й се опряха в неговите. Бедрата също. Обзе го диво желание. Всяко движение на това съпротивляващо се непокорно тяло предизвикваше първичните му инстинкти.

— Хъни… Хъни, не се бой, няма да ти направя нищо лошо.

Тя постепенно утихна. Лицето й изглеждаше безизразно, лишено от надежда. Той също почувства някаква бездънна празнота. Вдигна ръка и отмести червен кичур от челото й. Сетне пръстите му продължиха надолу, по високата скула, към нежната извивка на топлата гладка шия и спряха на бясно биещия пулс.

— Не съм срещал жена като теб.

Хъни се вцепени и сякаш спря да диша. Следеше бавното приближаване на устните му като хипнотизирана. В мига, в който я докосна, Джошуа усети как тя оживя. Задълбочи целувката си и почувства ръцете й да обвиват врата му, а пръстите й да се впиват в раменете. Устата й бе топла, сладка, влажна…

Беше всичко, което си бе представял, и дори повече — жива, тръпнеща и удивително чувствена! По вените му запълзя див огън. Повече от всичко на света искаше да я вдигне на ръце и да я занесе на онова голямо зелено легло. Гола… Представи си гърдите й, твърди и тръпнещи под устните си. Знаеше, че ще бъде страхотна — много по-добра от всички изпосталели скелети, с които спеше от години. Той беше мъж, който обикновено вземаше това, което иска, без каквито и да е угризения.

Вместо това отслаби прегръдката си, макар всяка клетка от тялото му да се възпротиви. Какво, по дяволите, му ставаше!

Знаеше само, че с нея се чувства различен. Жив. Истински жив… Пое си дълбоко въздух и въздъхна объркано.

— Какво ни става?

Хъни се облегна на стената и се изсмя истерично.

— Нарича се животинско привличане! Просто химия. Не съм вярвала, че съществува.

Не беше това! Беше много повече.

— Опасно нещо — промърмори той и прокара пръст по устните й. От това докосване и двамата потръпнаха.

— Химията, която учих в училище, беше абсолютно безинтересна…

— Значи не става въпрос за същата.

— Не трябваше да се случва.

— Някои неща просто не могат да бъдат избегнати.

— Господин Камерън, моля… Вие сте последният, с когото бих искала… да се целувам.

— Е, много ви благодаря.

— Зная какво си мисли мъж като вас за мен.

— Мъж като мен ли? Че какъв съм аз… — Джошуа почувства гняв. Към онази — Нел, което явно го бе обрисувала в черни краски и бе промила мозъка й. За пръв път в живота си съжаляваше за лошата репутация, която имаше.

— Никога преди не ми се е случвало подобно нещо.

— На мен също — каза студено той.

Кожата й розовееше под отблясъците на залязващото слънце. Джошуа отново погледна устните й и въпреки гнева си, ги пожела. Искаше да я почувства отново. Искаше ръцете й върху тялото си. Но тя явно не бе от жените, които биха се съгласили на мимолетна любовна връзка. У нея имаше някаква неподправена невинност, която дори той, разглезеният и покварен Дон Жуан, не бе в състояние да натърти. Не заради нея, а заради себе си. Защото щеше да се мрази, а тя щеше да го презира, когато разбере какъв е всъщност.

— Мила, ако сте малко по-умна, ще стоите далеч от мен.

— Защото намеренията ви не са благородни, така ли?

— Нищо, свързано с мен, не е благородно, госпожо Родригес.

— Винаги ли предупреждавате жените да се пазят от вас? — Гласът й отново стана глух и пълен със страх.

— Обикновено не. Но вие най-добре си намерете друга работа. Където и да е, само не тук.

— Не мога.

— Ще бъде много опасно да живеете близо до мен. Обикновено вземам това, което искам. А аз ви искам, Хъни Родригес! Не сте мой тип и вероятно няма да е задълго.

Вълна от болка премина по побелялото й лице.

— Нали бързахте? Съжалявам, че ви забавих.

— Беше ми приятно… — Вълча усмивка изкриви устните му.

Хъни тръгна по Филбърт Степс. Джошуа я последва. Стигнаха дървените стълби и той направи нещо удивително. Откъсна жълтата роза и й я подаде.

— Не бива да късате цветята. Нека и другите да им се радват.

— Откъснал съм повече цветя, отколкото можете да си представите. За свое собствено удоволствие. И пет пари не давам за тези, които идват след мен.

Тя взе розата, но от стаената заплаха в гласа му разбра, че той изобщо не говори за цветя.

— Вярвате ли, че човек може да се промени, госпожице Родригес?

— Ако наистина го иска.

— Значи не сте толкова цинична като мен.

В продължение на няколко минути правеше второ изненадващо нещо. Никога не споделяше мислите си с когото и да било. А сега го направи — с нея.

— Бях разстроен, когато намерих бележката ви.

— Исках да ви ядосам.

— Не, причината не бяхте вие. Дъщеря ми бе изключена от училище поради непристойно поведение… Поведение, от което се срамувам заради собствения си произход… Или по-точно заради липсата на такъв.

— Децата винаги действат неприкрито…

— Бях толкова горд, когато я приеха. А като научих за лудориите й, мислех, че ще й счупя главата.

— Нормално. Но не го правете. Бъдете добър с нея. Открийте какво я мъчи. Сигурно иска да привлече някак си вниманието ви.

— Опасявам се, че не съм много по любезностите. Нямам опит. Израснах на улицата. Опитах се да й дам всичко, което нямах, но тя го хвърли обратно в лицето ми.

— Значи е напълно нормално момиче. Само не се отказвайте, господин Камерън. Много е важно.

— Никога не се отказвам, когато трябва да свърша нещо.

— Нито пък аз.

Хъни седна в колата.

— Нали ще послушате съвета ми и ще стоите далеч от мен? — попита Джошуа и взе ръката й. Знаеше, че не бива, но не можеше да устои на желанието си да я докосне.

— Довиждане, господин Камерън. — Зелените очи му се сториха неразгадаеми.

— Джошуа — поправи я той.

— Джошуа — повтори като ехо тя.

Нямаше думи, с които да опише колко добре се почувства, когато чу името си от нейните уста. Нямаше начин да не се наведе и да не я целуне. Тя се опита да се дръпне, но той не й позволи.

Целувката му бе нежна, страстна и обещаваща. След нея и у двамата остана странното обезпокояващо чувство за неизбежност и предопределеност.

Шеста глава

— Миднайт, дай ми списък на жертвите! — Джошуа крачеше нервно по терасата на новата кула, която бе построил като продължение на хотела си.

С грациозността на дива котка мина покрай носещите греди и загледа срутилата се долу стена и преобърнатия кран. Миднайт бе на няколко крачки зад него.

— Няма пострадали. Имаш дяволски късмет. Работниците са били в почивка, когато е станало.

Джошуа се обърна и видя отражението си в очилата на адвоката. Бяха се сблъсквали с толкова много насилствена смърт, че бяха свикнали с болката.

Час по-късно, в офиса, той безуспешно се напъваше да се съсредоточи върху разговора с Миднайт и архитекта. Цяла седмица бе разсеян и неработоспособен и това го ядосваше.

Адвокатът и архитектът си отидоха, а той въздъхна облекчено. Трябваше да се вземе в ръце, преди да се върнат и да го засилят отново с правни и строителни проблеми.

Отиде до изолирания прозорец. Никакъв звук не достигаше дотук. Градът му се стори странно притихнал. Колите се плъзгаха по улиците. Мостът Голдън Гейт се губеше в мъглата, която пълзеше откъм океана. Видя яхтите в залива и изпита желание да излезе в морето. Искаше да почувства ледения вятър в лицето си, искаше да вдиша соления въздух. Напразни мечти — по средата на седмицата това бе невъзможно.

Беше като хванат в капан, изгубен. Сякаш не беше той самият, а друг човек. Откакто преди седмица срещна Хъни Родригес, Джошуа Камерън не бе на себе си.

Не беше я виждал оттогава. Тя го избягваше, като болен от проказа. Всъщност изпълняваше точно това, което той й бе наредил.

По дяволите! Защо не можеше да я забрави? Защо си спомняше така мъчително уханието й? Вкусът на целувката й? Защо сладката й непокорна усмивка продължаваше да го преследва? Защо не бе в състояние да работи? Защо по тесните улички на Телеграф Хил търсеше ужасната зелена таратайка всяка вечер, когато се прибираше у дома? И защо чувството, че са се срещали и преди, не го напускаше?

Мъж като него нямаше време да мечтае като момче, особено пък за жена като нея, напълно неподходяща. Имаше си неотложни задачи — бразилския проект, а и битката с Уайът не вървеше добре. Едва днес разбра, че жената на Хънтър е блокирала изкупуването на акциите.

По дяволите! Не можеше да проумее как аматьор като нея бе събрал необходимите средства, бе примамил партньор и бе финансирал закупуването на казиното във Вегас. Бяха застанали на пътя му. Спомни си дъщерята на Уайът и заканата й да го спре. Май беше успяла.

А отгоре на всичко и собствената му дъщеря усложняваше нещата. Откакто Моника ги напусна, беше непрекъснато потисната и мрачна. Напоследък двамата бяха в постоянна война. Преди две нощи влезе при нея и я намери да гледа телевизия в два след полунощ. Не правеше нищо и през деня. Часове наред решеше дългата си руса коса, слушаше ужасна музика или водеше безкрайни разговори по телефона. Предложи да поработи в неговия офис, но тя отказа. Освен това го критикуваше. Не искаше да мисли за нея.

Работи до седем вечерта, но не успя да свърши. Взе книжата и се върна вкъщи.

В мивката намери остатъци от сандвича на Хедър. Вечеря сам и отиде в кабинета си. Беше се заровил в работа, когато чу гласа й.

— Знам, че не искаш да идвам тук, татко…

Вдигна глава и я видя. Носеше размъкната черна фланелка и черни шорти. Мразеше деца да носят черно! Мразеше начина, по който тя се обличаше. Очите й бяха големи и блестящи, косата й — сплетена на плитка. Беше като младо жребче — тъничка и дългокрака. Все още не беше жена, но вече не беше и дете. И не знаеше как да се справи със събуждащото се женско тяло.

Трябва й майка, да й каже как да се облича, как да сресва косата си… Да я научи на всички важни неща, помисли си той.

— Знам, че не обичаш да те безпокоя — повтори Хедър.

Така беше. Джошуа стисна молива.

— Опитвам се да работя, мила — успя да запази спокоен тон той.

— Винаги ти преча… — Устничките й се нацупиха.

Е, какво да отговори на това? Не можеше да признае, че е права, затова замълча.

— Когато мама си отиде, осъзнах, че не означавам нищо за никого.

Джошуа се намръщи. Остави молива и прекара ръка през косата си.

— Защо тя ни изостави? Дори си роди друго бебе!

По дяволите, тя изостави и мен, напомни си той.

Пълният с тъга въпрос на Хедър събуди у него гняв към бившата му съпруга.

— Татко…

— Моля те, не ме разпитвай за майка си.

— Ти никога не искаш да говориш за нея! Обичал ли си я някога?

Джошуа бутна стола и стана. Прекоси стаята, отвори стъклената врата и вдиша студения влажен въздух с мирис на море. В главата му нахлуха нежелани спомени. Ужасната цинична истина бе, че се ожени за Моника заради парите и връзките на семейството й. Не беше се и опитал да направи нещо за брака им. Тя бе разглезена и се мислеше за много повече от него, бедното момче от крайния квартал. Но го намираше привлекателен. Той пък се заблуждаваше, че тя е от висока класа. Беше вече бременна, когато осъзнаха, че не си подхождат. Всъщност и двамата бяха играчи, но се катереха от различни страни на стълбата на общественото благосъстояние. Джошуа не разбираше желанието й да прекара целия си живот в безкрайни партита, които смяташе за губене на време. Тя пък не разбираше, защо той така упорито работи, когато имат достатъчно много пари. Джошуа не знаеше как да се държи с хората, които за нея бяха особено важни. Те го караха да се чувства никой — несигурен, неспокоен… Все повече и повече се отдалечаваха, докато накрая Моника го напусна заради някакъв богаташ от нейния кръг.

— Оставям те, защото намерих истински мъж — му каза тя, като тръшна капака на куфара си. — Ти си само едно парвеню, което не успя да научи, че парите не правят положението.

— О, научих го, Моника — беше й отвърнал той. — Не съди толкова строго парвенюто, макар да бе привлечено от лустрото ти…

Хедър дойде на балкона и Джошуа се върна към действителността. Отпусна ръце. Моника вече не съществуваше за него. Имаше си ново семейство. Трябваше да я забрави и да живее в мир.

Но Хедър май нямаше намерение да го остави.

— Защо тя ни напусна, татко?

— Да върви по дяволите! Не ме измъчвай…

— Отговори ми!

— Заради мен. Защото мислеше, че все още воня на боклука, сред които съм израснал.

— Не вярвам.

— Щом не ти харесват отговорите, не ми задавай въпроси.

— Защо не можеш да бъдеш истински баща? Защо… Поне веднъж не се държиш… като Миднайт.

Защото не зная как! Защото нямам таланта на Миднайт да разбира децата, горчиво си каза той.

— Ти винаги ме наскърбяваш — прошепна дъщеря му. — Винаги!

— Стига, Хедър. Какво мислиш, че правиш ти с мен?

— Но аз не искам да те наскърбявам, татко. Искам да бъда с теб.

По страните й се стичаха сълзи. Очакваше да я прегърне, както правеше Миднайт. Но той не го направи. И тя се отдръпна, сякаш той бе чудовище и изтича към стаята си на долния етаж.

— Хедър.

Вратата се затръшна. Джошуа изгаси лампите. Чувстваше се почти щастлив, че отново е сам. Нямаше смисъл да я догонва. Момичето беше право. Той само нараняваше хората и то от толкова време, че вече не бе способен да прави нищо друго.

Неочаквана мисъл мина през главата му. Хъни Родригес щеше да знае какво да каже, как да бъде мила, нежна и успокояваща…

По дяволите Хъни Родригес!

Върна се на бюрото. Но единственото нещо, за което мислеше, бе, че нека да я види. Отново.

Изруга гневно. Не беше на себе си. С едно движение помете всичко от бюрото — книжа, документи, моливи. Излезе на терасата. Загледа блестящата дъга на Оукланд Бридж, светлините, отразени в залива. Долу градината бе тъмна. До ушите му достигна приглушен смях. Двама влюбени се прегръщаха в сянката на палмата. Почувства се още по-самотен. Отвърна очи и в този миг в апартамента на Хъни светна.

Нейната лампа… Сякаш светеше по-ярко от всички други светлини.

След няколко минути тя самата се появи на прозореца и загледа към него. Защо ли му се стори, че го търси с поглед? Сетне бавно, някак си неохотно, завесата се спусна. Но сянката й се открояваше ясно и Джошуа видя, че се съблича. Стоеше като закован и не можеше да откъсне очи от гледката. Хъни измъкна блузата си през глава. Сърцето му се качи в гърлото. Хвърли я на леглото и започна да реши косата са. Той си представи огнените копринени кичури по раменете й, а когато откопча сутиена си, направо се разтрепери. Гърдите й останаха свободни. Господи! Всичко в него крещеше. Знаеше, че е полугола, там зад завесата, и това го подлудяваше. Искаше да я вземе, да я докосва, да почувства хубавите й гърди — меки и топли, в ръцете си. Споменът за онази първа целувка премина като ток през тялото му.

Тази жена бе такава невероятна смесица от предизвикателство, несигурност и сладост. Повече от всичко на света искаше да й позвъни, да чуе гласа й, да поговори с нея — само за малко.

Чак когато светлината изгасна, Джошуа се отърси от магията. Върна се в стаята и вдигна телефона. После го остави. Колебаеше се. Нещо мъжко в него искаше да бъде приласкано, успокоено, притежавано… А знаеше, че само ще я изплаши и ще усложни нещата.

Дали причина бе нерадостното детство в гетото, което диктуваше дивите му желания? Или пък внушението, че не може да я има, макар че толкова много я желае?

Стисна здраво слушалката и извади тънкия черен бележник от чекмеджето. Вместо на Хъни, позвъни на Симон и я помоли да излязат заедно. Надяваше се, че сексът ще му помогне да забрави жената, която желаеше истински.

Срещата му със Симон бе пълен провал. Подходящ завършек за една отвратителна седмица.

Вместо да я заведе в леглото, той я върна в дома й. На другата сутрин нареди на секретарката си да купи някакъв скъп подарък. Отвори кутията от черно кадифе и написа „Сбогом, Симон!“ и своите инициали на една картичка, което постави между разкошна огърлица.

Симон се обади в мига, в който бе получила подаръка.

— Коя е щастливката, Джей Кей? — Гласът й бе глух, но не нещастен.

— Дъщеря ми се върна вкъщи…

— О, не е само това! Ти просто си се променил.

— В какъв смисъл?

Тя се засмя.

— Не съм много сигурна. Вероятно този път си срещнал подходящата жена, скъпи. Ще ми се да я видя…

— Симон, няма друга жена.

— Наистина ли? А защо не мога да ти повярвам? — И затвори със смях по същия дразнещ начин, по който го правеше и Миднайт.

Акулите загиват, ако не убиват.

В понеделник сутрин Джошуа крачеше в кабинета си, твърдо решил да не се спира пред нищо. А и това абсурдно желание, което изпитваше към една напълно неподходяща жена!

Погледна нетърпеливо часовника си. Имаше среща с Миднайт — трябваше да обсъдят правните проблеми около изземането на веригата хотели „Уайът“. А адвокатът закъсняваше. Неочаквано чу смеха му. Тичия също се кикотеше. Миднайт никога не бе толкова зает, че да няма време за жените. Въпреки това не беше верен на нито една от години.

Вратата се отвори и адвокатът влезе. Носеше чаша кока-кола с лед. Забеляза мрачното настроение на Джошуа и усмивката му изчезна. Остави питието на масата.

— Закъсняваш.

— Глобиха ме! Полицаят ми чете конско. Сетне висях в хотела. — Свали черното си кожено яке и го закачи на стола. После кимна на младото момче, което стоеше колебливо на вратата. — Хайде, влизай. Каквото и да са ти казали за господин Камерън, той вече е закусил. Няма да те изяде.

— Благодаря за защитата — промърмори Джошуа.

— За теб винаги, Джей Кей. Казах, влизай, момко!

Мършавият младеж беше висок, мургав и небръснат. Старите джинси и маратонки издаваха оскъдни средства. Бедността на живеещия в гето. Движеше се по онзи начин, по който вървят хлапетата от покрайнините, с наведена глава и ръце в джобовете, готов всеки миг за нападение. Очите му излъчваха преждевременна помъдрялост, когато хвърляше крадешком бързи погледи наоколо.

— Запознай се с Тито Паскале — каза Миднайт.

Тито приближи с наведена глава. Под лявото му око имаше синина. Устната му бе подута.

— Защо? — запита Джошуа, но бе заинтригуван.

— Той работи за нас и то два пъти по-добре и от най-добрия оксиженист, който сме имали. Живее в нашия квартал, стария.

— Спомените за онова място не топлят много душата. Е, ще ми кажеш ли какво става?

— Тито иска два дни отпуск. Майка му е болна.

Джошуа изгледа насиненото око и подутата устна на момчето.

— Знаеш каква е моята политика, Миднайт! Уволнявам хората, които ме лъжат или искат да се ползват със специални привилегии. Това тук е бизнес, а не благотворително дружество. Не съм филантроп, който изпълнява всяка прищявка на работниците си.

Момчето го прекъсна:

— Въпросът е на живот и смърт! Кълна се, трябват ми само два дни, господин Камерън. Аз обичам работата си. И се нуждая от нея. Не мога да си позволя да я загубя. Но майка ми…

— Много е лошо да използваш майка си, за да получиш това, което искаш. Виждам, че си се бил. Явно имаш проблеми. Ще ми кажеш ли истината?

Момчето бе готово да избяга, но Миднайт застана между него и вратата.

— Нали дойде, за да говориш с господин Камерън — напомни му той.

За миг Тито изглеждаше объркан и отчаян.

— Трябва ми време. Само вие можете да ми помогнете.

— Аз не помагам на никого.

Плахите очи на момчето се изпълниха с гняв и негодувание. То огледа разкошно обзаведения кабинет.

— Вие сте богат от много време и сте забравил какво е да си беден!

Джошуа пребледня. Обърна се рязко, но не преди да го залее вълната от омраза, която излъчваха очите на момчето. Да, то го мразеше. И той отлично познаваше това чувство.

— Не — отвърна спокойно. — Не съм забравил.

— Господин Камерън, трябват ми два дни, за да намеря квартира за майка ми. Вторият ми баща всеки ден я пребива от бой. Тя е по-зле и от мен. Той ни взема всичко. Закани се, че ще се върне въоръжен. Трябва да го спра.

Джошуа се почувства зле. Знаеше, че момчето ще открадне, дори ще убие, за да намеря пари. Сигурно щеше да убие и онзи негодник, втория си баща. Знаеше всичко това, защото беше израснал там. Беше един от тях. Само че имаше късмет.

— Добре. Ще ти дам два дни и пари, но няма да правиш глупости! — Извади чековата си книжка, написа чек и му го подаде. — Това е заем. Не подаяние.

Момчето взе чека и погледна сумата. Очите му проблеснаха.

— Обещавам, ще ви ги върна.

— Съгласен. Но ги използвай правилно, момко.

Миднайт изчака Тито да излезе и понечи да каже нещо, но Джошуа го изпревари.

— Намери това копеле, бащата, и ми го доведи.

— Готово — усмихна се широко адвокатът.

— Какво си се разхилил?

— Ти ще кажеш, Джей Кей…

— Той дойде при теб за помощ, нали? Всички идват при теб, защото знаят, че имаш меко сърце и си готов да изслушаш сълзливите им истории. Защо ти не му помогна? Защо го доведе при мен?

Миднайт сви рамене, взе чашата и отпи.

— Днес ще бъде горещо. Дори ледът се е стопил.

— Отговори, Миднайт, защо доведе хлапето?

— Проверявах те. Откакто срещна дъщерята на Уайът, станал си друг човек.

— По дяволите! Това е последното нещо, което искам. Знаеш през какво трябваше да мина по-добре и от мен самия.

— И други минават през същото.

— Пет пари не давам за другите!

Очите на адвоката потъмняха.

— Това винаги ще бъде основният ти проблем, Джей Кей. Напоследък бях вдигнал ръце от теб, направо те бях отписал. Сега започваш отново да ми харесваш.

— Скоро ще стана нормален.

— Ти мразиш всичко, което живее и диша на майката Земя. Моля те, не ме разочаровай. Това, което не мога да проумея, е как тази малка Уайът успя да влезе под кожата ти?

— Сесилия Уайът няма нищо общо с тази работа!

Миднайт го изгледа, наистина учуден. Старият Джошуа никога никому не се доверяваше. Новият го изненадваше.

— Има нещо друго — една жена, която не ми излиза от ума.

— Чудесно!

— Ами, ужасно е!

— Коя е?

— Червенокосата ми съседка. Новата управителка на Нел. Но, я стига глупости! Историята е приключена. Всъщност никога не е започвала. Тя не е мой тип.

— Позвъни й Джей Кей!

— Не!

— Тогава ми дай номера. Аз ще й се обадя. Когато става дума за жени, не съм сноб като теб.

— Стой далеч от нея! — извика ревниво Джошуа. В гласа му прозвуча онази предупредителна нотка, която Миднайт помнеше от бедните години. Той се разсмя и вдигна чашата си като за наздравица.

— Значи нищо не е свършило, шефе. Залагам петдесет към едно, че ще разтопи сърцето ти по-бързо, отколкото слънцето — този лед.

— Върви по дяволите, Миднайт!

— Хей, нали оттам идваме, не помниш ли? Няма начин да се върна. Нито пък ти. — Той взе якето си и го прехвърли през рамо. — Обади й се, Джей Кей.

Седма глава

Защо „Бомбата“ трябваше да се развали точно днес?

Хъни почти плачеше, когато вдигна телефона в работилницата на механика китаец, за да повика Марио. Все още не можеше да повярва, че Фун Лю иска четиристотин долара за поправка на колата.

Марио отговори едва след седмото иззвъняване и Хъни чу гърма на барабаните.

— Марио, разбери, нямаме четиристотин долара! Ела да ме вземеш — и затвори бързо, преда той да е успял да протестира.

Отиде при колата. Тя бе цялата изтърбушена. От Фун Лю, който лежеше отдолу, се виждаха само крачолите на джинсите и мръсните гуменки.

— Фун Лю, моля те, не може ли да я направиш за по-малко? Нямам четиристотин долара!

— Тогава няма да имаш кола.

Червеноглавият папагал Емералд започна да танцува на пръчката в кафеза си, като повтаряше: „Няма да имаш кола, няма да имаш кола…“.

Хъни се наведе към досадната птица и й се закани с пръст.

— Я тихо!

Гласът й бе строг като на учителка. Емералд млъкна веднага.

Фун Лю излезе изпод колата.

— Е, искаш ли да я поправя?

В работилницата бе толкова шумно, че тя не можеше дори да мисли. По радиото гърмеше рок. На пода се търкаляха инструменти, Хъни се спъна в някаква джанта. По стените висяха стари снимки на Фун Лю и синовете му от разни рибарски излети. Миришеше на бензин и масло.

Тя спря, отвори чантата си и извади чековата книжка, за да види колко има на сметката. Списанието с Джошуа на корицата падна на земята. Лек трепет премина през тялото й, когато погледна леденостудените сини очи. Изтри устни с трепереща ръка. Вдигна го и го пъхна обратно в чантата. Бе така разстроена, че забрави да провери сметката.

— Добре, Фун Лю, поправи я!

Ех, ако можеше да реши проблемите с Джошуа така лесно, както с „Бомбата“! Взе клетката с Емералд и излезе да чака Марио.

От десет дни паркираше в подножието на Телеграф Хил и изкачваше Филбърт Степс пеша, като внимателно избягваше Джошуа.

Очакваше, че е чудовище, а се оказа, че не е. Боже господи! Беше направо ужасно! Знаеше, че е луда, но у него всичко я вълнуваше — и грубата безцеремонност, и всепоглъщащата нежност… Една сърдита целувка и бе готова да остане в прегръдките му завинаги.

Беше се омъжила за Майк, за да докаже, че не е разглезено богато момиченце. Когато той умря, тя се опита да си внуши, че още е влюбена в него и в паметта му. Джошуа я накара да се почувства дива, тръпнеща, млада. Накара я да заживее отново. Една целувка и вече знаеше колко непоносимо самотен е бил животът й досега.

Хъни искаше да открие човешката страна на Джей Кей Камерън. Вместо това разкри своята собствена. Сега не само баща й бе застрашен.

Грохотът от мотора на Марио прекъсна мислите й. Тя стъпи на бордюра и замаха с ръка. Вихрушка от прах и боклук се изви във въздуха, когато големият мотоциклет спря на сантиметри от нея. По клетката на Емералд се посипаха камъчета. Папагалът се уплаши и закрещя.

— Ама че представление! — изруга Хъни.

Марио не обърна внимание на забележката й. Вдигна шлема си и се усмихна така топло, че глупавата врява от пристигането му бе мигновено забравена.

— Защо се забави? — попита го тя и взе клетката от земята.

Доведеният й син бе наследил красотата на майка си — италианката. Смугъл, с много бели зъби и дълга кестенява коса. Ала изобщо не се впечатляваше от ефекта, който предизвикваше у момичетата.

— Извинявай. Спрях да ти купя нещо за ядене. — Отвори якето си и извади хартиено пликче. — Нали си гладна?

Хъни взе прясно изпечен кроасан и осъзна, че умира от глад.

— Аз ще изям поне три — обяви Марио, като си взе един. Това никак не я учуди. Момчето си беше вечно гладно, откакто стана на десет години и ядеше като вълк.

— Ходи ли на курсове днес?

Той погледна гузно встрани.

— Зарязах за днес английския.

— Марио! Какво да те правя? Не може… — Тя спря на средата на думата. Тази лекция я бе повтаряла сто пъти, а искаше да бъде внимателна. — Благодаря за кроасана. Ще трябва да караш по-бавно заради Емералд.

Марио си отдъхна и й подаде каската.

— И заради теб. Я кажи, пак ли ще паркирам долу?

Мисълта, че може да срещне Джошуа, я изпълни със страх.

— Не. Днес ще паркираме горе.

Тъмнокосата глава се обърна назад. Марио подсвирна.

— Значи си решила да сгащиш Джей Кей Камерън в неговата бърлога? Храбрец!

Мотоциклетът изръмжа и тръгна назад. Блъснаха се в кофата с боклук. Някакво такси засвири пронизително и зави в последния момент.

Храбрец ли? Може би имаше право.

Един голям черен мотоциклет изгърмя покрай елегантната спортна кола на Джошуа, безразсъдно вземайки силния наклон на Юниън стрийт.

— Идиоти! Хедър, да не си посмяла да се возиш като това глупаво момиче зад гърба на онзи луд с коженото яке!

Хедър, която се цупеше откакто баща й я прибра от училище, ги огледа с интерес. Беше много сърдита, защото Джошуа отказа да вземе приятелката й с тях.

Мотоциклетът спря на червено. Младежът изфорсира. Хубавко момиче с розова рокля възхитено му махна с ръка от тротоара. Хедър въздъхна.

— Всеки би се возил с него, татко. Той е страхотен!

Страхотен! Господи, дали Хедър употребяваше такива фрази само за да го дразни? Тя все още нямаше представа какво харесват момчетата. Какво търсят у момичетата. Поне така се надяваше. Джошуа стисна здраво волана.

— Татко… — обади се пак дъщеря му, но той не й обърна внимание. Не откъсваше очи от момичето със зелени шорти на задната седалка на мотора. Под каската й се подаваше огнена коса. Носеше огромна клетка с папагал.

Светофарът смени светлината. Мотоциклетистът и момичето се заизкачваха и свиха вляво по Монтгомъри стрийт. Джошуа също зави и се изненада като ги видя да паркират на празното място вдясно от неговия гараж. Момичето слезе. Имаше хубави крака. Бавно свали шлема. Червената коса се разпиля по раменете й и сякаш пламна под лъчите на следобедното слънце. Зелените й очи срещнаха неговите.

Ами да! Трябваше да се досети! Хъни Родригес! Позна я веднага. Стисна челюст, докато го заболяха костите. После се насили да не гледа нейното развълнувано уплашено лице. Беше ядосан. И изненадан. Имаше усещането, че са му нанесли неочакван удар в корема.

Осъзна, че мрази и Хъни, и мускулестия красавец с нея.

Можеше да намери някой по-подходящ, помисли си Джошуа, докато автоматичната врата на гаража му се вдигаше. Можеше да има мен!

Не, не можеше.

Младежът свали каската си и се наведе над мотоциклета. Имаше хубава коса, дълга до раменете. Ръцете му бяха загорели. Сигурно не бе на повече от двадесет и две.

— Него ли гледаш? — попита Хедър.

— Какво?

— Много е хубав, страхотен е?

Джошуа се стресна, като осъзна, че дъщеря му не откъсва очи от приятеля на Хъни.

— Къде ли живеят, татко?

Пънкарят приключи с огледа на мотора. Хедър му махна и той й отвърна изненадан. Взе клетката с птицата, а с другата си ръка прегърна Хъни и двамата тръгнаха към Филбърт Степс.

Джошуа побесня, когато видя как хлапакът гледаше дъщеря му. Но повече го ядоса жестът, с който прегърна Хъни, сякаш го правеше всеки божи ден.

— Най-добре го забрави, Хедър. Както виждаш, той вече си има приятелка.

— Не е ли малко стара за него?

— Стига, скъпа. Въпросът е приключен.

От прозореца на кухнята Джошуа имаше чудесен изглед към залива. А също така и към спалнята на Хъни.

В момента изобщо не гледаше залива. Не обръщаше внимание и на филето, което вече пушеше в грила, нито на картофите в микровълновата фурна. И двамата с Хедър не обичаха печени картофи, но какво да се прави, като не ги биваше за готвачи.

Откъсна поглед и си сипа питие — уиски с лед. Много уиски, малко лед. Скочът бе подарък. Държеше го за гости, тъй като рядко си позволяваше да пие.

Два етажа по-долу магнетофонът на Хедър гърмеше. Не понасяше тази музика. Ритъмът разпали още повече гнева му.

Светлината в стаята на Хъни изгасна и тя се приближи до прозореца. И както преди загледа към неговата къща. След това се появи и младокът. Тя се обърна към него и докосна лицето му. Стори му се с много нежност. Изглежда си приказваха нещо. После бронзовата ръкава младежа спусна щорите. Но сенките им се открояваха. И това съвсем го подлуди. Нима щеше да позволи на този хлапак да остане с нея?

Джошуа изпи наведнъж чашата и си сипа още. Глътна и нея на екс. В стомаха му се разгоря огън. Не обичаше да пие. Това събуждаше всички демони и му напомняше за баща му.

В спалнята на Хъни отново светна. От време на време се мяркаха неясни сенки. Джошуа се опитваше да не мисли за това, което правят.

Когато най-сетне лампите угаснаха, той отдавна бе прегорял филето и бе преполовил бутилката.

Качи се в спалнята си, но се чувстваше зле. Чувстваше се пренебрегнат. Страшно пренебрегнат.

Осма глава

На другата сутрин се чувстваше още по-зле. Гадеше му се. Мозъкът му изгаряше. Взе чашата кафе, вестника и дебелия куп документи за сделката с хотелите на Уайът и излезе на терасата.

Хедър още не бе станала. Събота сутрин. В събота Джошуа работеше вкъщи.

Приятелката на дъщеря му все пак дойде. Докара я баща й, остави я пред вратата и Джошуа не можа дори да реагира. Не беше в състояние да шофира, така че момичето остана и Хедър спечели една битка.

Той седна на балкона и прегледа вестника. Едро заглавие на първа страница привлече вниманието му: „Убит е Сам Дъглас“.

Съпругът на Лейси, любимата на Миднайт. Това вероятно щеше да промени много неща!

Смъртта на Сам не беше кой знае каква загуба за света. Но Лейси? Тя може би не бе така себична и коравосърдечна, за каквато я мислеше Миднайт. Може би обичаше този негодник Дъглас. Джошуа прочете статията. По-голямата част бе посветена на дейността на Дъглас в сената и на издирването на неговия убиец. Търсеха сина му Кол за разпит. Само в последното изречение се споменаваше, че влоговете му са замразени, докато бъдат разследвани някакви финансови афери. Изглежда бе свързано със злоупотреби по време на предизборната кампания.

Лейси бе единствената жена, която Миднайт някога бе обичал. Беше като ангел и той я обожаваше, докато не го заряза и не се омъжи за Дъглас. Миднайт така и не можа да й прости.

Реши да й позвъни. Беше сигурен, че адвокатът ще побеснее, ако разбере. По дяволите! Лейси беше и негова приятелка. Беше упорита, като тях двамата. Може би бе имала причини за онова си решение. Независимо от всичко, трябваше да разбере дали няма нужда от помощ.

Остави вестника и се захвана с документите. Отнасяха се за юридическите усложнения, които можеха да възникнат по отношение на сделката с веригата хотели „Уайът“. Прозя се отегчено. Миднайт бе безупречен, дори прекалено безупречен понякога. Щеше да му трябва цял ден, за да прегледа всичко. Поне къщата бе тиха. А също и съседите. Имаше възможност да се съсредоточи.

Но към обяд момичетата станаха. Скоро до носа му достигна миризмата на току-що опечени шоколадови пръчици. Много ги обичаше. Дали пък Хедър не ги приготвя специално за него? Стана му приятно. С усилие успя да се концентрира върху работата.

След няколко секунди обаче откъм Филбърт Степс долетя шум. Последва трясък. Джошуа остави кафето и надникна навън. По стълбите се търкаляше отворен калъф от китара. Приятелчето на Хъни, пънкарят, тичаше след него, като вземаше по три стъпала наведнъж подобно на горила.

Джошуа изсумтя и отпи от кафето си. Сетне забеляза куп барабани пред вратата на Хъни. Кафето закипя в празния му стомах. Младокът май се пренасяше. За миг не можа да си поеме дъх. Наведе се над перилата и загледа с луда ревност.

Та това бе абсурд! Какво го интересуваше? Нали сам й бе казал, че не иска да я вижда. И беше излъгал.

Спомни си прекрасните очи, огнената коса, съблазнителното тяло… Нямаше значение, че не е подходяща за него, че не пасва на начина му на живот. Той я желаеше, макар да искаше да я предпази от себе си. Но не и заради някакъв пънкар, който беше още по-неподходящ и от него самия. Завесата в спалнята на Хъни все още бе спусната. Джошуа си я представи гола сред зелените чаршафи, косата й разрошена след любовната нощ, все още полусънена, очакваща… хлапето.

Стисна зъби. Заболя го глава и му стана още по-лошо. Но тъкмо когато реши да влезе вътре, видя котката на Хъни да се катери по пожарникарската стълба на сградата. Скочи върху масата, сви уши и потвърди незаконното си нахлуване с арогантно мяукане. Огърлицата от изкуствени зелени камъни проблесна на шията й като очите на господарката й.

В същия миг дочу звънък смях. Не издържа и погледна пак през балкона. За свой ужас видя Хедър и приятелката й да чукат на вратата на Хъни. Момичетата бяха с ярки къси полички и носеха огромна чиния, пълна с неговите любими сладки!

Дългокосият пънкар се присъедини към тях. Остави калъфа до барабаните и си взе от пръчиците. Явно имаше голям апетит. Излъчваше чар. Наведе се и им каза нещо, което лудо ги разсмя. Сетне отвори вратата и тримата изчезнаха вътре. Гняв изпълни Джошуа. Не стига, че Хъни си губеше времето с това момче, ами и дъщеря му! Не можеше да позволи такова нещо! Май ще трябва да се намеси.

След няколко минути почука силно на входната врата. Мистър Райт мяукаше с настървение. Проклетото животно го бе последвало. Дочу стъпки. Вратата се отвори и той усети мириса на боя.

— Здравейте — каза Хъни с усмивка. В големите й очи се четеше изненада. Беше боса. Огнената и коса бе влажна и падаше като водопад по раменете. Носеше смарагдовозелена роба до глезените и ухаеше на шампоан. В едната си ръка държеше наядена шушулка зелен фасул, която подаваше на огромния папагал с червена глава, кацнал на рамото й. В другата си ръка държеше парченце шоколадова пръчка. По челото й бяха залепнали мокри къдрици. Беше толкова секси, така свежа и привлекателна, че Джошуа трябваше с усилие да си спомни, че не желае да я вижда. Нали единствената причина да дойде бе да прибере своенравната си дъщеря!

— А, довел сте Мистър Райт. Видях го да се катери по стълбата…

Папагалът си гризна от фасула, изплю го и заклати недоволно глава. Котаракът измърка с неприязън.

— О, боже — въздъхна Хъни. — Емералд е нервен. Не може да свикне с преместването.

Джошуа почувства симпатия към птицата. Надявам се, че не понася и мотоциклетиста, помисли си злорадо.

Хъни подаде на папагала сладкиш.

— На мен и без това ми е забранено — усмихна се тя и погледна Джошуа. — А вие? Защо сте тук? Мислех, че сме прекъснали всякакви връзки.

— Това не е посещение на добра воля — сети се той.

Очите й отново се изпълниха със страх.

— Така ли? Значи най-добре да си прибера котката и да затворя вратата.

Но Джошуа й попречи. Мистър Райт се шмугна вътре, а папагалът се разкрещя.

— Какво искате?

Беше бледа. Заприлича му на кошута, която чака всеки миг да бъде разкъсана.

— Дойдох за дъщеря си — отвърна навъсено Джошуа.

— А, момичетата излязоха с Марио на разходка.

— Значи той се казва Марио. Марио кой?

— Родригес. — Гласът й трепна.

— Като вас?

Инстинктивно погледна към лявата й ръка и за пръв път видя златната халка на пръста.

— Майка му бе италианка, а баща му — испанец. — Изплашеният й шепот бе глух. — От подобна комбинация се раждат красиви деца.

— Вие не сте женена за този наперен пънкар?

Хъни се засмя. Най-сетне разбра за какво става дума, но й бе трудно да го приеме насериозно.

— Женена за Марио?! Не ставайте смешен! Той може да изглежда голям, но все още е момче.

— Да, но живее с вас.

— Мислите, че Марио и аз… — Удивена, Хъни млъкна.

— Лошо момче — изкрещя папагалът.

— Извинете ме. Когато Емералд говори глупости, трябва да се върне в клетката за наказание.

— И защо живее с вас? — настоя Джошуа, като я последва в къщата.

— Кой, Емералд ли? Нали ви казах, обичам всякакви домашни животни.

— По дяволите! Говоря за Марио! Защо живее при вас?

— Защото ми е доведен син и се грижа за него от съвсем малък. Съпругът ми — баща му, почина преди две години. Ако не е с мен, ще остане на улицата. Знам, че изглежда малко дивичък. Сега например мечтата му е да стане рокзвезда. Но ако оставим настрани дългата коса и мотоциклета, барабаните и смахнатите му приятели, той е много добро момче.

— И какво правихте снощи в спалнята толкова до късно?

— Нима сте шпионирали?!

— Какво правихте? — повтори Джошуа.

— Ами вижте сам! — Ядосана, Хъни отвори вратата.

Миризмата на боя го удари в носа. Видя прясно боядисани бели стени, ябълковозелени рамки на прозорците и разстлани вестници. Постепенно гневът му стихна.

— Боядисвали сте, значи… Изглеждате много млада, за да сте му мащеха.

— Омъжих се млада.

Джошуа приседна на дивана. Чувстваше се глупаво. Не знаеше нито какво да каже, нито какво да направи. Гледаше сконфузено пода. Беше сбъркал. Не му оставаше нищо друго, освен да прибере Хедър и да си върви.

— Марио си има приятелки на неговата възраст. Вие явно си мислите много лоши неща за мен. — Той не отрече, но не се и извини. — Изненадана съм, че сте моралист. — Тя се наведе към него така, че го лъхна ароматът на жасмин и сапун. Изкусителното й тяло бе опасно близо. — Мислех, че сте последният човек, който би се възмутил от подобна връзка.

— Не съм възмутен — излъга храбро Джошуа.

— Тогава защо нахлухте с този убийствен израз на лицето?

— Притеснявах се за дъщеря ми.

— А, значи дойдохте… само заради нея? Вероятно поради същата причина забелязахте, че снощи двамата с Марио до късно не излязохме от спалнята.

— Стига! Защо ме нападате? Предупредих ви да стоите далеч от мен. Знам, че не си подхождаме. И вие го знаете!

Всъщност не беше така. Тя го побъркваше. Правеше го луд само с присъствието си, облечена с тази зелена роба. Вероятно бе гола под нея. Толкова луд, че не устоя, вдигна ръце и ги обви около кръста й. Ревността му се стопи и на нейно място усети непреодолима жажда и копнеж.

— Отпусни се — продума Джошуа. — Просто се отпусни…

Привлече я бавно към себе си и зарови глава в робата. Остана така, сгушил лице в меката тъкан. Чувстваше топлината й. Уханието го замая и изпълни с желание. Искаше да я сложи на коленете си. Да я целува, да я целува…

Ръката й погали нежно косата му.

— Джошуа, аз също исках да те видя. — Гласът й прозвуча някак тъжно, самотно. — Търсих те вечер по прозорците.

— Извинявай. За това, което казах.

— А за това, което мислеше?

— И за него.

Тя задържа ръката си на лицето му. Пръстите й бяха топли и ласкави. Той целуна дланта й. Хъни трепна, сякаш ток премина през нея. Джошуа почувства топка в стомаха си.

— Сигурно си имаш някоя много красива жена — каза тихо като на себе си тя.

— Изобщо нямам.

— Защо?

— Защото не искам.

— И какво казваш на момичетата, когато решиш да скъсаш?

— Сбогом. — Хъни застина. — Чуй ме. Тях изобщо не ги боли. Те не са влюбени.

— Не изглеждаш като мъж, който може да преживее дълго без жена.

— Правя винаги това, което искам. Притеснява ли те?

— Много неща у теб ме притесняват.

— Да… През повечето време и аз се мразя. — Той стана. — Когато Хедър се върне, кажи й да се прибира бързо вкъщи.

— Не бива да се тревожиш за Хедър и Марио. Тя не е негов тип.

Не била негов тип! Кръвта му се разгорещи. Та нали същото си мислеше за нея!

— Чудя се все пак дали има някой в живота ти. Имам предвид… жена — върна се неочаквано на темата Хъни.

Стана му приятно, че се интересува. Не се въздържа и се подсмихна.

— Страхувам се, че да…

— И как изглежда тя?

— Много е хубава.

— Коя е щастливката?

Същото го попита и Симон.

— Не знаеш ли?

Преди да помисли, прекоси стаята и взе ръката й.

Пръстите им сякаш произвеждаха електричество. Привлече я към себе си и почувства, че цялата трепери. Искаше да я вземе, да разтвори робата й и да я целува навсякъде, да вкуси горещата й кожа, сладките й устни… Но в нея имаше нещо, което го караше да не бърза.

— Обичате ли морето, госпожице Родригес? Имам яхта…

— Госпожа… Нали ти казах, че съм вдовица. — Тя извърна поглед, мисълта за мъртвия й съпруг я разстрои.

— Да. Ще се помъча да го запомня. — Джошуа хвана брадичката й и приближи лицето й към своето. — Още ли тъгуваш?

Дългите мигли трепнаха. Вина затъмни очите й.

— Откакто умря Майк, не се срещам с никого. Това е единствената причина, поради която не искам да се виждаме.

— Добре. Не трябваше да питам.

В този миг се чувстваше празен. Жените и преди му бяха казвали не, но за пръв път това го правеше толкова нещастен.

Слава богу, че гордостта го предпази да я помоли за нещо още по-глупаво. Слава богу, че съумя да стигне някак си до вратата и да я отвори.

Повя студен влажен вятър. Хъни извика, но той излезе. Далече, по-далече от нея! Много по-късно осъзна безутешния факт, дълбокото и изгарящо чувство, че желае до болка тази жена. Беше толкова всепоглъщащо усещане, че в сърцето му нямаше място за друго, освен за непоносимата мисъл, че тя не го желае.

Девета глава

Гърлото му бе сухо и стегнато, когато погледна през прозореца на новия апартамент на Тито Паскале, за да провери дали онова кльощаво хлапе пази колата му.

То се подпираше на стълба и ближеше сладолед. Елегантният спортен автомобил си беше на мястото. А също боклуците, мръсотията и счупените стъкла. Това бе неговият стар квартал. Мъглата го правеше да изглежда още по-мрачен. Защо, по дяволите, бе дошъл! Само преминаването по тесните разбити улички го върна към времето, когато беше едно нищожество. Когато се страхуваше, че на всеки ъгъл го очаква някой главорез. Дори сега, макар да знаеше, че ще се върне към сигурността на новия си живот, не можеше да се отърве от този страх. Спомни си, когато умря майка му — сиропиталищата, бягствата му оттам, животът из тъмните улици, понякога по цели дни и нощи. Щеше ли да успее някога да се отърве от миналото?

Джошуа стисна рамката на прясно боядисания прозорец. Идиот! Сега можеше да има всичко, което пожелае. И тогава се сети за Хъни. За нейния чар… Но го бе отблъснала. Насили се да не мисли за нея, а за семейство Паскале. Те поне изглеждаха щастливи. Апартаментът беше малък, но тук бяха в безопасност, далеч от човека, който ги измъчваше и заплашваше.

Той зае на Тито пари, за да боядиса стените и да купи мебели. Заплаши втория му баща и го накара да напусне Сан Франциско, като му даде възможност да започне начисто във Вегас. Предупреди го никога да не се връща.

Реши да си тръгва. Тито и майка му го изпратиха до вратата. Лицата им грееха от щастие, надежда и гордост от новия им дом.

— Никога няма да можем да ви се отблагодарим! — Госпожа Паскале стисна ръката му. Той се почувства смутен. Не беше направил кой знае какво. Каза на Тито:

— Ако имаш проблеми, обади ми се. Повече никакви побои. И ще се запишеш във вечерното, както ми обеща.

— Да, господин Камерън.

Госпожа Паскале затвори вратата с усмивка.

Коридорът бе мръсен и потискащ. На оскъдната светлина на лампата се виждаха стари овехтели тапети. Джошуа заслиза внимателно по скърцащите стълби. Перилата се клатеха. Долови някакво движение в ъгъла и настръхна в очакване на нападение. Въздъхна с облекчение, когато видя, че е само плъх.

Спомняше си всичко — теснотията, липсата на удобства, студа и нередовното снабдяване с вода, плъховете, хлебарките и незаинтересоваността на собствениците, учителите и целия околен свят.

Най-добре си спомняше смъртта на майка си, четири години след баща му. Оттогава живееше, препълнен с омраза и желание за мъст. Днес можеше да си иде обратно в своя спокоен, безопасен и чист свят, но много дълбоко в себе си всъщност никога не беше си тръгвал оттук. И всичко бе по вина на Хънтър Уайът.

Тези мрачни мисли се въртяха в главата му, когато излезе на улицата. Беше студено и мъгливо. Последният човек, който очакваше да види, бе Хъни Родригес. Караше бавно бомбастичната си таратайка и явно търсеше място за паркиране. Джошуа я загледа изненадан и затича след нея.

Луда ли беше да идва в този квартал сама? Настигна я много лесно. Подпря ръце на бронята. Тя го видя и спря. Той отвори вратата и някакъв учебник се изтърколи в краката му. Вдигна го и го хвърли на задната седалка, която бе отрупана с кутии, пълни с книги, папки и тетрадки. Хъни изглеждаше като кукла сред всички тези неща. Прекалено хубава, да се размотава сама в тази част на града.

— Какво правиш тук, по дяволите? И защо не си заключила вратата?

— А, радвам се да те видя, Джошуа.

— Питах те нещо!

— Отивам в училище, за да оставя разни дреболии, за които няма място вкъщи.

— Къде е това училище?

— Щом искаш да знаеш, точно зад ъгъла.

— Ти преподаваш тук? Това е опасен квартал!

— Не чак толкова. Работя вече десет години. Доста приятни хора има наоколо.

— Аз израснах тук — навъси се Джошуа.

— Ето виждаш ли, значи съм права за приятните хора!

— Ще те закарам.

— Това пък е последното, от което се нуждая. Та ти във всеки човек виждаш криминален престъпник!

Но, преди да успее да довърши изречението, той заобиколи колата, отвори вратата и влезе. Тя вдигна ръце в знак на капитулация и се премести, за да му направи място.

— Ами ако бях бандит? Щеше наистина да си в опасност!

Всяка фибра в тялото му потрепна под погледа й.

— А може би вече съм.

— Най-добре заключи вратата.

— Винаги ли си сигурен, че знаеш всичко?

В мига, в който тръшна своята врата, Джошуа почувства, че самият той е в опасност. Вдъхна аромата на жасмин и бе изненадан от мигновения примитивен отговор на тялото си.

Хвана кормилото.

— И защо „дявол го взел“ трябва да учиш тези малки негодници? — запита, като не смееше да я погледне.

— Те се нуждаят от мен повече, от който и да е друг. Тук между улицата и училището се води война. Аз се опитвам да спася колкото може повече от тях. Трудно е, но все някой трябва да им посочи пътя, нали?

Думите й сякаш докоснаха оголен жив нерв. Той натисна яростно педала.

— Хъни, за тях няма изход. А дори и да има, шансът някой като теб да им го покаже, е много малък.

— Но ти си го намерил — прошепна тя.

— Така ли мислиш? — горчиво се засмя Джошуа.

— Нали си успял!

— Това е заблуда. Все още се лутам. А омразата… Тя остава завинаги.

Хъни посочи избелялата двуетажна сграда вдясно.

— Ето, това е моето училище.

— Ще паркирам ей там.

— Мястото е много малко.

— Нищо. В Сан Франциско човек наистина може да научи нещо полезно — как да паркира. Но никой не се е измъкнал — върна се на предишната тема той. Въпреки възраженията на Хъни, започна да прави маневри. — Никой. Разбираш ли? Тези, които са успели, подобно на мен, само претендират за това.

Едва не закачи бронята на колата пред тях и Хъни уплашено възкликна:

— Почти го удари!

— Преди много време мислех, че ще мога да се спася — продължи Джошуа, без да й обръща внимание. — Но омразата, отчаянието, желанието за отмъщение — те остават. И стават все по-силни, и те обземат все по-дълбоко. Много по-дълбоко от всички хубави неща, които са ти се случили. Места като това не могат да се забравят. Носиш спомена със себе си навсякъде. Няма значение колко високо си стигнал. Аз вярвам в омразата, не в любовта. Важното е да спася себе си. Да взема всичко и нищо да не дам. За хора като тези тук хич не ми пука. Те от своя страна, ако имат възможност, ще ме стъпчат.

— Джошуа, ти не си такъв!

„Тя е идеалистка! С идеализма не можеш се пребори!“

Той дръпна ръчната спирачка.

— Запази нравоученията си за своите ученици, Хъни. — Усмихна се и продължи: — Казах ли ти, че мястото е достатъчно?

— Аз само… се опитвам да им вдъхна смелост.

Две слабички хлапета с неспокойни очи караха очукан велосипед по средата на улицата. Видяха Хъни и замахаха. Тя им отговори.

— Обзалагам се, че знаят по-добре от теб какво да правят!

— Някои от тях, да. Действат грубо, като теб.

„Дали не си мисли, че всичко е игра?“

— Хъни, това не е игра! Ти можеш да загърбиш другия си живот, когато идваш при тях. Никой от родените тук не може.

— И аз нося бремето на своите тъжни спомени, Джошуа.

— Да, но си имала възможността да избираш. А аз нямах!

Тя посегна към вратата, без да го погледне.

Далеч, по-далеч от него, предупреждаваше я вътрешният й глас. Трябва да сложи край на този идиотски разговор!

— Може би не си толкова… лош. Може би си само уплашен, като децата, които уча. Може би се нуждаеш от любов и сигурност…

„Да-а. Аз наистина се нуждая от тези неща. Все още.“ Стомахът му се сви на топка. Тя го докосна колебливо по рамото.

— Може би не е късно… Дори за теб, Джошуа.

— И кой ще ми даде всичко това? Ти ли? Ти нямаш търпение да избягаш от мен!

— Ако не се заяждаш, сигурно няма да искам да избягам. Благодаря ти, че паркира. А също и за интересния разговор. Май е време да се разделим. Наистина имам доста работа. Сигурно и ти имаш.

Измъчваше го надигащото се желание.

— Да, ти да спасяваш света, а аз да го руша. Но изглежда аз си върша по-добре работата от теб! — каза саркастично той, като огледа бедните къщи наоколо.

Хъни взе тежките кутии от задната седалка. Поколеба се, но го погледна в очите.

— Джошуа, много е лесно да вдигнеш ръце и да се откажеш. Случва се често, навсякъде. Човек може да се промени, ако наистина иска. Но трябва сам да го направи. Ти може би вече си го направил и не ти харесва. Затова продължаваш да подхранваш омразата и желанието за мъст. Ти си талантлив, Джошуа. Изживей живота си пълноценно!

В този миг той не мислеше нито за омраза, нито за мъст. Изгаряше от безумното желание да я вземе в прегръдките си и да затвори устата й с целувка.

— Звучи много лесно. Но всъщност не знаеш за какво говориш — промърмори Джошуа. — В света има два вида хора — печеливши и губещи. Не си губи времето с губещите!

— Ти от кои си?

В този миг почти я мразеше.

— Защо ме гледаш така? Толкова ли е лошо да вярваме, че можем да променим света и да го направим по-добър? Че можем ние самите да бъдем по-добри?

— Не е лошо — отвърна глухо Джошуа. — Но е жестоко да подхранваш илюзии в тукашните деца.

— Жестоко ли? Защо?

— А защо да караш хората да мечтаят за един приказен свят, от който никога няма да бъдат част и който няма да им хареса. На тях им е по-добре тук.

— Тогава ти защо толкова си искал да излезеш?

— Защото имаше един човек, когото трябва да унищожа. Не можех да го направя, докато бях беден. Нямах оръжието, с което да го довърша.

Хъни се разтрепери и той разбра, че е прекалил.

— Трябва да вървя — бързо рече тя.

Искаше да каже — „за всеобщо добро“, но го преглътна.

— Ти, малко глупаче, да не мислиш, че ще те оставя тук сама?

— Нямам нужда от теб. — Лицето й бе бледо, гласът — студен. — Трябва да пренеса всичкия този багаж. Ще ми отнеме съвсем малко време. Сигурна съм, че имаш много по-важна работа — да отмъстиш на света.

Сърцето му биеше лудо. Той грабна кутиите от ръцете й.

— Светът ще почака.

— Виж какво, искам да си отидеш.

— Казах, че няма да те оставя сама.

— И е безсмислено да се боря с теб, така ли? — Очите й святкаха.

— Да, особено когато наистина искам нещо.

— Мисля, че в събота съвсем ясно ти обясних как стоят нещата.

— Съвсем ясно! — извика Джошуа, като си спомни как го отблъсна. — Не от заплашена от мен! Не и сега!

„Лъжец!“

Хъни взе друга кутия и тръгна към сградата. Той се подсмихна и я последва. Остави всичко върху бюрото в класната стая и тъкмо да се върне за още, гласът й го спря:

— Изненадана съм, че си загрижен за мен. Мислех, че си имаш нова приятелка.

— Дори и да имам, това засяга ли те? — Гласът му бе пълен с надежда.

— Не, само се надявам да си намериш някоя, за да ме оставиш на мира.

Само че миглите й трепнаха и тя отмести поглед. Искаше да я прегърне, да я притисне до себе си и да я увери, че няма никаква друга жена. Но реши да я поизмъчи малко. Затова излезе от стаята и продължи да разтоварва колата.

Когато свършиха, Хъни седна на бюрото да си запише нещо. А той отиде да пие вода от чешмата в коридора. Тогава тя направи грешка. Последва го.

Стоеше точно зад него, така близо, че усещаше топлината на тялото и аромата на парфюма й. Наведе се над чешмата, а слънцето подпали косата й. Джошуа гледаше как пие вода. Желанието му да я докосне бе непоносимо. Протегна ръка, обви я около кръста й и я притегли към себе си.

Наведе се и прошепна в ухото й:

— Мила, ако ти простя за събота, ще се виждаш ли с мен?

Хъни се опита да се освободи, но той я държеше здраво. Всяко нейно движение го възпламеняваше.

— Ти каза, че ще бъда в безопасност.

— Ако това е единствената лъжа, която сме си казали, значи сме много щастливи хора.

Тя пребледня. Джошуа я притисна още по-силно към себе си. Бедрата й бяха плътно долепени до неговите мускулести крака. Това го побъркваше.

— Аз не съм твоят тип. Ти обичаш слабите…

— Хей, харесваш ми — прошепна той. — Чувствам се страхотно с теб.

— Джошуа, не!

— Някой ден ще кажеш „да“.

— Няма.

Това го разсмя.

— Прекалено съм самоуверен, за да ти повярвам.

Все пак я пусна. Тя цялата трепереше. Влезе в класната стая и взе чантата и бележника си от бюрото. Той я последва. Застана до вратата и я заключи. Хъни извика уплашено. Очите им се срещнаха. Нейните — огромни и пълни със страх, неговите — блестящи от горещо желание.

— Джошуа, не…

— Да.

— Не, не сега. Не тук.

— Сега — прошепна той. — Тук.

Тя заотстъпва, докато опря гръб в черната дъска.

— Няма къде да избягаш. Нито пък аз.

— Полудя ли?

Хвана китките й и ги вдигна нагоре. От дъската се посипа тебеширен прах.

— Казах ти, че този квартал е много опасен.

— Искаш само да ме вкараш в леглото си.

— Толкова ли е страшно?

Хъни се паникьоса. Опита се да се измъкне, без да съзнава, че всеки допир възбужда нова вълна от желание у него. Досега не бе желал никоя жена толкова много.

— Мила, престани — промърмори с треперещ глас той. — Така само ме подлудяваш.

Тя моментално спря, но беше късно. Целият беше в огън.

— Ти и твоят материализъм, егоизмът и манията ти за мъст са неща, от които съм се отвращавала цял живот. Не искам да те виждам! Разбра ли? — извика Хъни.

— А ти се мислиш за много благородна и различна от мен — прекъсна я той. — Само че моите лоши черти те привличат точно толкова, колкото и отблъскват. Опияняваш се от работата си тук, защото ти харесва да контактуваш с груби, безцеремонни хора. Ти също обичаш да балансираш на ръба.

— Не е истина — едва прошепна Хъни. Очите й бяха приковани в устните му. Беше като хипнотизирана. Прекара език по собствените си пресъхнали устни.

— Не е ли? — засмя се той. Докосна с пръсти гърлото й. — Пулсът ти бие по-силно от моя. На теб ти харесва тази джунгла, Хъни. Ти си прекалено истинска и жива, за да бъдеш светицата, за която претендираш. Харесва ти моята тъмна половина, моите демони, дивата ми природа. Защото и ти си същата.

— Пусни ме!

— Освен това, ако наистина съм изгубена душа, защо не спасиш и мен? Нали спасяваш точно такива!

— Не искам да се месиш в живота ми! — Но когато го погледна, очите й казваха друго.

— Наистина ли? — Пръстите му слязоха надолу и започнаха да разкопчават зелената блуза. Ръката му се плъзна под дантеления сутиен и обхвана гръдта й. Зърното веднага настръхна и се втвърди. Джошуа се разсмя при тази мигновена реакция. — Ето, виждаш ли, че лъжеш. Ако наистина не ме искаше, нямаше да се пренесеш на моя хълм, след като те предупредих.

— На твоя хълм ли? Ти арогантно, самоуверено ч…

Тя замлъкна. Джошуа галеше гърдите й.

— Никога не съм казвал, че съм идеален.

— Моля те, недей — едва продума Хъни, защото ръката му слезе към корема й. Тя я хвана и се опита да я отблъсне. Но знаеше, че всъщност не иска.

— Можеше да избягаш, когато ти дадох възможност. Казах ти що за тип съм. Рано или късно винаги вземам това, което искам. А аз те искам!

— Не, не ме искаш. Истински.

— Напротив.

Той наведе тъмнокосата си глава. Хъни искаше да извърне лице, но Джошуа хвана брадичката й. Сетне сведе устни над нейните.

— Хубава си, прекрасна си — прошепна той. — Не можеш да се бориш повече с мен.

Устните им се сляха. Целувката му я изпълни с непоносимо желание.

— Джошуа, целият ми свят се сгромолясва, а не мога да се съпротивлявам.

— Не се страхувай — прошепна той.

Ръката й докосна косата му, сетне слезе по скулите и брадичката. Тя обви двете си ръце около шията му. Повдигна се към него, притисна се към силното му тяло, защото жадуваше да се слее с него.

Това го извади от равновесие. Той зацелува устните, лицето, очите, носа… Разтвори блузата й и сведе глава. Обсипа с горещи целувки гърдите й, докато и тя забрави къде е, коя е. Погълна ги бездънна бездна. Джошуа шепнеше думи, които не бе казвал на никоя друга жена. Изпълваха го непознати чувства. Усещаше, че губи нещо от себе си.

— Страх ме е — успя да прошепне Хъни.

Странно, той също се страхуваше.

Телата им бавно се свлякоха на пода. Знаеше, че трябва да я има. Да я вземе, да я притежава. Да я направи своя. Завинаги.

Сега! На студените плочки на пода в празната класна стая.

— Знаеш ли, ще ти кажа нещо — прошепна тя. — Никога не съм се чувствала така преди. С никого. Страхувам се от теб, но повече се страхувам, че няма да изживея всичко това отново.

„Използвай или ще бъдеш използван. Вземи или ще загубиш…“

О, боже! Тази жена го караше да бъде добър. Старата му философия, всички закони, по които живееше, се разпадаха пред очите му.

Джошуа дръпна силно блузата й и едно копче се скъса. Загледа го как се търкаля и малко по малко започна да осъзнава какво прави, колко твърд и студен е подът, на който лежат, и колко груб е самият той. Отвори очи и видя над себе си краката на бюрото, стола на колелца. После черната дъска и голямата карта на света на другата стена.

Тя беше учителка, която искаше да помогне на бедните деца. Това бе нейната класна стая. Погледна я и си помисли колко е хубава със затворени очи и сенките, които миглите хвърляха върху страните й. И тази полуотворена уста! Дишаше неравномерно. Погледна гърдите, които се вдигаха и спускаха. Обзе го непозната нежност. Беше толкова хубава, толкова необикновена! Не можеше да бъде взета така брутално.

Не трябва да спира. Трябва да я люби, лудо, неистово, безкрай. А не бива, защото тя означава много повече за него.

Целуна я страстно, след това нежно. Цялото й тяло се изви в отчаян копнеж. Ръцете й го обгърнаха. Знаеше, че и тя го желае. Но не и тук, не на пода на класната стая.

Отдръпна се и легна на разстояние от нея. Знаеше, че ако го докосне или каже само една дума, ще загуби контрол.

Но тя се облегна на стената и го загледа с невиждащи очи. Закопча бавно блузата си и оправи разрошената си коса.

Сетне скочи и избяга от стаята. Сякаш се страхуваше за живота си.

Десета глава

Страхуваше се от него. Защото беше влюбена.

Сърцето й биеше оглушително, пулсът й блъскаше в слепоочията. Бяха минали два часа откакто избяга, но споменът за това, как беше готова да му се отдаде на пода, я изпълваше със срам.

Дори сред тишината на собствения си дом се чувстваше застрашена. Не само от Джошуа. От самата себе си. Знаеше, че святата памет на Майк повече няма да я предпазва. Защото не й стигаше. Тя искаше още. Искаше Джошуа. Копнееше да пропъди болката му, да смири гнева му, да върне благородството и нежността му. Да почувства дивата сладост на любовта му.

Защо я пусна да си иде? Беше й казал що за човек е. Дали не й даваше последен шанс да се измъкне?

Беше обикновен летен следобед. Сънен и ленив. Мъглата се бе вдигнала и заливът блестеше сапфиреносин под яркото слънце. Марио настройваше китарата си, за да изпее на Хедър и приятелката й Тина най-новата си песен.

Хъни недоумяваше как може да желае мъжа, който иска да унищожи баща й. Мъжът, който сигурно ще унищожи и нея самата, когато разбере коя е.

Чайникът засвири. Тя стана и отиде в кухнята. Движеше се като насън. Наля си чай, върна се в спалнята и забрави да го изпие.

Гледаше към къщата на Джошуа, а душата й се пълнеше със страх. Върна се във всекидневната, но не беше спокойна. Не можеше да прогони мисълта, че той е там и я желае. Не можеше да прогони и спомена за безумното удоволствие, което изпитваше в прегръдките му. Бракът не беше я подготвил за подобна изгаряща и влудяваща страст.

Марио започна да пее. Кадифеният му глас усили копнежа в сърцето й. Седеше в притъмняващата стая и се чудеше какво да прави. Планът й да се справи с Джошуа беше безумен от самото начало. Да не говорим за това, което щеше да се случи, когато откриеше, че го е мамила през цялото време.

Трябва да се обади на Нел и да приключи с тази история, преди да е станало късно.

Телефонът иззвъня. В мига, в който чу дрезгавия глас, решението й да избяга се стопи.

— Не затваряй — прошепна той.

Тя и не бе в състояние.

— Съжалявам… за днес следобед. За държането ми.

— Няма нищо, всичко е наред. И аз… не съм много горда.

— Ти няма от какво да се срамуваш. Всичко беше по моя вина. — Той помълча и продължи: — Беше много разстроена.

Хъни прекара трепереща ръка през косите си.

— Сега съм добре.

— Искам да те видя. Имам предвид да поговорим. Можем да излезем с яхтата. Ще бъдеш в безопасност на борда, защото „Омайница“ е дълга двадесет и пет метра и сам не мога да я управлявам. А нямам капитан. Освен това в открито море е студено. Ще бъдеш така опакована, че няма да мога да те докосна.

Той я канеше да излезе с него!

Женският инстинкт й нашепваше да се подчини на горещото нетърпение в глухия, изпълнен с копнеж, глас. За щастие, разумът я възпря.

— Аз… Не мисля, че е много добра идея. Ще се обадя на Нел и ще се преместя оттук.

— Така ли? Значи се отказваш от мен. Тъкмо когато нещата потръгнаха.

— Какво искаш да кажеш?

— Досега никой не ми е въздействал като теб.

И на нея никой досега не бе й действал като него.

— Това може да е лошо и за двама ни.

— Да, но никога няма да разберем, ако се преместиш. А може би вече съм се променил.

— В какъв смисъл?

— Ти каза, че искаш да ме направиш по-добър. Е… може би успя. Онзи ден помогнах на едно момче, което работи при мен, и знаеш ли, почувствах се доволен. — Поколеба се, но продължи: — Помогнах и на една вдовица, моя стара приятелка, която е в затруднение. Ще пее в един от моите клубове, докато измисля нещо друго. А вчера се обадих на бившата си съпруга и й се извиних за всичко, което съм й причинил. Казах й колко много се нуждае Хедър от нея. Тия дни ще се видят.

Хъни въртеше халката на пръста си.

— Джошуа, аз наистина не зная…

— Дори реших, че мога да живея и без изглед към залива. Ще оставя сградата на Нел и нейните наематели. Ти спечели. Това е… госпожице… исках да кажа, госпожо Родригес, нали ще останете?

— Мислех, че не ме искаш тук, на твоя хълм?

— Беше права, когато ми каза, че съм ужасно самомнителен да го смятам за мой. Искам да го споделя… с теб.

В гърлото й заседна буца.

— Но защо? Нали никога не се отказваш, когато решиш да постигнеш нещо?

— Ти каза, че човек може да се промени.

— Да, но ти? Наистина ли ще се промениш?

— Ако си отидеш, няма да разбереш.

— А ако остана… — Въртейки халката, Хъни я извади от пръста си.

— Не мога да обещая. Зная само, че промених целите си. Искам да ти харесам.

Не биваше да го слуша.

— Ами… Аз не зная какво да кажа. Объркана съм. Не мога да повярвам.

— Вярно е. Моите демони ме преследват откакто се помня. А когато съм с теб, ме оставят на мира. Когато съм с теб не чувствам нуждата да нападам, както преди.

— Наистина не зная какво да кажа.

— Просто излез с мен.

О, как искаше! И все пак се колебаеше.

През отворените прозорци нахлу свеж морски въздух. Хъни усещаше соления вкус на залива, чувстваше ласката на вятъра. Гласът на Марио продължаваше да я вълнува.

Трябва да каже не. Завинаги. Опита, но думата заседна в гърлото й. Вместо това прошепна името му. С тъга, копнеж и нежност.

— Джошуа…

— Хъни…

Разсмяха се нервно.

— Май не мога да кажа не — отвърна просто тя. Отвори чекмеджето и хвърли халката.

— Добре. Ще ти позвъня в събота — каза той и затвори.

Хъни остави слушалката и скри лице с ръце. Беше й едновременно топло и студено. Какво направи? Защо не му отказа? Защо не си отиде докато е време?

Защото дори мисълта за това бе истинско мъчение. Защото без него бъдещето й изглеждаше празно и безсмислено.

През живота си непрекъснато беше бягала от студенината и цинизма на баща си. Омъжи се за Майк, за да докаже, че е различна. Как можеше да прегръща човек, който бе по-лош дори от баща й, който бе още по-брутален и жесток? Мъж, който ще бъде безмилостен, когато открие, че тя е Сесилия Уайът.

Платното на гротмачтата бе опънато, но кливерът увисна, когато „Омайница“ смени курса. Обикновено Джошуа се справяше и сам. Днес обаче бе объркан. Сякаш му бяха вързани ръцете. Заради жената до него.

Все още не можеше да повярва, че Хъни се съгласи да излязат. Гледаше крадешком как вятърът роши косата й и му беше хубаво. Тя се усмихна — онази нейна странна усмивка, която го очароваше и плашеше. Винаги му се струваше, че я познава отнякъде.

Беше странно, че бедно момиче като нея, изобщо не се впечатли нито от яхтата, нито от луксозния яхтклуб, където се срещнаха.

Хъни се наведе към въжетата. Носеше неговия яркожълт екип, в който направо се губеше. Изглежда хич не я интересуваше, както Моника и Симон, че не е елегантна, че влажният въздух разваля косата й. Когато я заля вълна, тя само се понаведе и се разсмя.

Изгледът към Сан Франциско беше великолепен. От едрата страна към океана се спускаха хълмове, покрити с червено-златистото руно на дърветата. От другата страна се издигаха небостъргачите, обагрени в розово.

Слънцето залязваше. Излезе студен вятър. Теменужената привечер тъмнееше, също както настроението на Джошуа.

Той завъртя руля пълен надясно и извика.

— Да се прибираме. Става късно.

— Ще ми се да остана тук цял живот — отвърна замислено Хъни.

Обърнаха към брега. Водата в залива бе огнена под лъчите на залязващото слънце. Сякаш плуваха сред море от пламъци.

Джошуа също не искаше да се връща. На борда на яхтата винаги се бе чувствал свободен. Затова и я покани тук. Искаше да бъдат заедно, без да го сковава напрежението, което го обземаше в нейно присъствие.

— Беше чудесно — каза Хъни.

Във водата скочи делфин. Тя се усмихна.

Дявол го взел, познаваше я отпреди! Но откъде? Откога?

— Ето още един — викна той.

Грациозното тяло се плъзна сред бялата пяна на вълните.

— Когато бях малък, карах велосипед по брега и гледах как богатите се возят на яхти като тази. И през ум не ми минаваше, че някой ден ще имам своя собствена.

— Много е хубава.

— „Омайница“ е първокласна яхта. Двадесет и пет метра съвършенство. Има корпус от фибростъкло, който реже водата като бръснач.

Разказа й за сложните навигационни уреди. Дори за мечтата си някой ден да обиколи света.

— Радвам се, че си моряк, а не алпинист.

— Защо?

— Защото ме е страх от височини.

Погледна го срамежливо. Да не би да искаше да каже, че за нея е важно да имат еднакви интереси!

— Тази яхта е единственото нещо, което ми се отплаща. Когато съм на нея, забравям всички проблеми. Оставям ядовете на брега.

Хъни гледаше града, блестящите небостъргачи. Сетне погледна Джошуа. В очите й имаше тревога. И още нещо, което не бе виждал в очите на друга жена.

Желание не само за физическа близост. И страх, разбира се, както винаги.

— Може би трябва да излизаш по-често в морето.

— След онзи ден… в училището — започна виновно Джошуа.

— Моля те, недей! — Тя допря треперещи пръсти до устните му. — Искам да се насладя на мига.

И той искаше същото! Какво винаги докосването й го разпали. Взе ръката й, притисна я към лицето си и я задържа.

— Няма да ти се сърдя, ако не идваш с мен.

— Но аз искам да те виждам — отвърна тя, макар че треперещият й глас издаваше страх.

— Сигурно е трудно на човек като теб, с идеали, да разбере такъв като мен.

Тя го погледна слисана.

— Не съм светица.

— В сравнение с мен…

— Не — прошепна Хъни. — Преди беше по-близо до истината. Не съм ангел. Само ми се иска хората да мислят така.

— Ти си много тайнствена жена.

Хъни се усмихна, без да го погледне. За миг Джошуа си помисли, че наистина крие нещо от него. Посочи с ръка двете сгради, които бе построил, и хотела, който ремонтираше.

— Виждаш ли новата кула, вдясно от Пирамидата на „Транс Америка“?

— Чудесна е! Направо взима дъха!

— Това е целият ми живот досега — да притежавам, да побеждавам, да правя пари. Това е всичко, което има значение.

„Досега. Докато не те бях срещнал.“

Помисли си, че трябва да спре да говори. Не биваше да я плаши излишно.

— Май трябва да млъкна.

— Недей, аз наистина искам да зная повече за теб. Как придоби хотела?

Джошуа изправи грота.

— Както повече неща, като разорих собственика му. Така, както ще взема и ей онзи там. — И той показа хотела на баща й.

Хъни се скова. Пръстите, с които се държеше за въжето, побеляха.

Джошуа не забеляза нищо. Ужасните демони от миналото се бяха върнали. Той отново бе малкото момче. И отново играеше с локомотивчето си в онази далечна дъждовна съботна сутрин, когато неочакван изстрел наруши тишината, мира, живота му. Всичко. Изтича по стълбите и намери безжизненото тяло на баща си в локва кръв. Хвърли локомотивчето и затича към църквата, за да извика майка си. Сетне болницата, погребението… Чувстваше се изоставен, самотен, ненужен. Майка му не се интересувате от нищо, дори от него. Спомни си как отиде при Хънтър Уайът. Как застана пред огромното бюро и откри с ужас, че е безпомощен страхливец като баща си. Така, както през смях му бе казал Уайът.

Присвитите му очи се напълниха с омраза.

— Ще купя веригата „Уайът“ и ще я продам парче по парче, докато не остане нищо от него, дори и спомен за името му.

— Искаш да го разориш, така ли?

— И то съвсем преднамерено. Понякога си мисля, че съм живял само заради това — да взема този хотел и да го разруша. Но това, което искам най-много, е да унищожа Уайът.

— Защо? — Гласът й бе слаб и пълен с ужас.

— За отмъщение. Когато бях малък, исках да го убия. После минаха години и осъзнах, че убийството не е всичко…

— Слава богу!

— Да. Реших, че да го убия, е много лесно.

— Но защо? Не помисли ли за семейството? За децата му?

— Че какво ми пука за тях?

— Те също са хора. Като теб. — Хъни се отдръпна. — Остави Хънтър Уайът да живее, Джошуа.

— Луда ли си?

— Не те моля заради себе си. А заради теб. — Огромните зелени очи бяха пълни с непоносима болка.

— Остави го. Помисли за своя живот.

— Ти имаш ли представа какво говориш? — извика той, без да се замисли.

Но преди да успее да й обясни защо не може да изпълни молбата й, зави алармата на радара.

Джошуа погледна назад и се вцепени. Зениците му се разшириха от ужас. Лицето му пребледня. Хъни изпищя. По дяволите! Някаква огромна яхта връхлиташе върху тях.

Той забрави всичко. Виждаше само огромната вълна, която се издигаше насреща им. Хвана здраво руля.

— Сменям курса! Сега! Дръж се! — извика и завъртя руля към щирборда. „Омайница“ се наклони и спря като закована пред водната стена. Кливерът й се обърна на една страна. Вода заля палубата. Огромната яхта продължи безмилостно срещу тях. Джошуа реши, че всичко е загубено. Прегърна Хъни, за да я предпази с тялото си и едва тогава пилотът на другата яхта ги забеляза. Направи маневра и мина на няколко метра от тях. „Омайница“ се завъртя почти на сто и осемдесет градуса от вълната, която се образува.

Това копеле беше или пияно, или лудо!

— Бяхме на косъм — едва прошепна Джошуа. — Щеше да ни размаже. — Включи на автоматичен пилот и привлече Хъни към себе си. Хънтър Уайът бе напълно забравен.

Тя се сгуши в прегръдката му, мъничка, безпомощна, търсеща опора като дете.

— Уплаших се — призна тя.

Все още трепереше. И той също.

— Няма нищо — успокои я Джошуа. По лицето и бе полепнала мокра коса — Досега подобно нещо не беше се случвало. Важното е, че ни се размина. — Погали я нежно. Беше така щастлив, че е жива и в безопасност. Искаше да я целуне, но си спомни за случката в класната стая и се възпря.

— Хъни, Хъни… — Гласът му трепна. Взе лицето и в ръце и го държа дълго, докато тя се успокои, а той почувства, че тялото му се стяга от гореща възбуда. — Сега ми разкажи за себе си — каза неочаквано и се отдръпна.

— Какво искаш да знаеш?

— Всичко. Започни от детството. Обзалагам се, че си била много сладко хлапе.

— Бях едно малко изчадие.

— Бедна ли беше?

— Напротив, богата. Имахме големи къщи, прислуга, яхти, коли.

— Значи си била щастлива.

Очите й се разшириха.

— Ти така си мислиш. Би трябвало да знаеш, че тези неща са без значение за мен.

— Когато ги нямаш, имат голямо значение.

— Майка ми умря — продължи Хъни тихо. — Баща ми се ожени пак. Брат ми бе дълбоко разстроен от това. Вместо да го разбере, татко го изгони. Останах сама. Баща ми или не ме забелязваше, или превръщаше живота ми в ад.

— Какъв беше той?

— Не искам да говоря — отвърна тя, но след малко продължи: — Бях много самотна и започнах война с баща си. Сетне се омъжих за човек, когото той не одобряваше. Напуснах окончателно семейството. Мислех си, че съм истински щастлива, докато не умря Майк. Опитах се да открия брат си, но той все едно бе потънал вдън земя.

Гласът й секна.

— И какво стана?

— Оставих Марио да живее при мен. Знаеш ли, всичко щеше да бъде различно, ако баща ми не бе толкова зает да прави пари. Понякога си мисля, че животът ми минава главно в опити да поправя злините от детството си.

— А моят живот бе нещо като вендета след смъртта на баща ми.

Джошуа се опита да прогони картината на свитото сред локвата кръв тяло, но безуспешно. Споменът бе по-силен. И отново видя болницата, странното неподвижно лице на баща си, студените му ръце, празните очи на майка си. На погребението искаше да се промъкне в ковчега и да го заровят заедно с него.

Мъката и гневът се завърнаха, сякаш беше вчера.

— Беше толкова отдавна — продума горчиво той. — Вече няма значение…

— Има!

— Да, права си. Аз го обичах. И все още ме боли.

— Трябва да се пребориш. Той сигурно не иска да скърбиш вечно за него.

Джошуа плъзна поглед по лицето й. Бледата кожа, огнената коса, огромните зелени очи. И устните. Господи, как копнееше за сладостта на тези устни!

Цял живот бе жадувал за жена като нея. Но тя не го разбираше. И как би могла? А той се страхуваше да престане да мрази. Колко самотен е бил досега!

— Не съм много опитен в борбата със силните чувства. След като ме завладеят, започват да ме разяждат отвътре, докато не направя нещо.

Не бива да я докосва!

— Джошуа, ти трябва да се пребориш с омразата — прошепна тя, като се допря до него.

— Не е толкова лесно. Между другото, по-скоро не чувствам нищо. Толкова съм празен.

— Защо твърдиш, че не искаш любов? — В гласа й имаше болка.

— Защото любовта е като кука, забита дълбоко в сърцето ти, която рано или късно ще го разкъса на парчета.

Но преди да се замисли, я привлече и притисна към себе си. И както винаги му стана хубаво.

— Тогава защо ме покани?

— Защото искам ето това.

Хъни си пое дълбоко въздух.

— Значи нищо не се е променило?

— Не усложнявай нещата.

— Джошуа, аз не мога да живея с омраза.

— Може би няма да ти се наложи.

— Ти ме искаш само за една-две нощи, така ли?

Той не отговори и очите й се замъглиха.

— Ако това е най-доброто ти предложение, моля те, направи ми услуга. Не ми се обаждай повече. Никога!

Смехът му бе дрезгав и груб.

— Но ти ме желаеш точно толкова, колкото и аз теб!

— Да, но всеки път, когато ме докоснеш, куката се забива по-дълбоко. Не искам да страдам. Ако не чувстваш нищо към мен, моля те, остави ме.

„Вземи я, вземи я, не отстъпвай!“

Ръцете му обгърнаха кръста й.

— О, Джошуа, нима наистина си такъв? Брутален? Циничен? Нима мислиш, че си единственият, който е страдал? През целия си живот съм копняла за любов. Бях толкова самотна!

„Аз също бях самотен!“

— Нали си се омъжила.

— Да, но не чувствах това, което чувствам сега. Ужасно е, но е така. Майк бе добър, свестен…

— По дяволите! Не искам да слушам! Не искам да ме сравняваш с мъжа си! Светец! — Ръцете му търсеха пролука в якето й. Искаше да я вкара в кабината и да я покрие с целувки. Докато го помоли да я обладае.

— Джошуа, той не беше светец. Мисля, че мога да те обичам. Теб. Но ако ти не можеш, моля те, бъди добър и ме остави.

„Бъди добър!“ Това го разсмя. „Вземи я, не отстъпвай! Използвай, или ще те използват. Притежавай я, или губиш…“

Погледна пълните й със страх очи и осъзна, че не може да живее постарому. Отпусна прегръдката си. Хъни се изтръгна и избяга в кабината, като го остави сам на борда.

По дяволите! Той не беше чудовище! Но какво ставаше с него! Ако му отнемат омразата, тогава какво ще му остане?

Кадифеният мрак бавно го поглъщаше. Падаше студена нощ. Толкова студена, че Джошуа почувства хлад чак до мозъка на костите си.

Единадесета глава

Две седмици. Цели две седмици без Джошуа. Без да го види, без да го докосне, с ужасното чувство, че сърцето й се е вкаменило. Все пак устоя, макар че почти непрекъснато мислеше за него.

Днес беше отвратителен ден. Марио изтърва Емералд и сега тя трябваше да го хване. Папагалът се бе качил на ябълката. Стоеше там от пет часа и нямаше никакво намерение да слиза. Налагаше се да го прибере, преди да се е стъмнило.

Взе със себе си стълба, клетка и ръкавици. Не успя да намери мрежата. И така, страх не страх, трябваше да се качи. Сложи крак на най-долното стъпало, при което дървото се разклати. Емералд изкрещя и скочи на по-висок клон. Хъни погледна надолу — към улицата и колите. Прекрачи, не уцели стъпалото и сърцето й щеше да изскочи от уплаха. Марио излезе да й помогне.

— Обзалагам се, че този път, като го хванеш, ще му подрежеш крилата.

И без това беше бясна.

— Последното, от което се нуждая, млади момко, са твоите съвети. Ти не трябваше да оставяш вратата отворена. Защо не направиш нещо полезно? Например да подържиш стълбата.

Марио я послуша и в този миг телефонът иззвъня.

— Моля те, не отивай. Който и да е, ще се обади пак…

Но той вече беше тръгнал. Върна се след минута.

— За теб е.

Хъни слезе неохотно и взе телефона.

— Сесилия, скъпа…

— Естела?

— Надявам се, че не те отвличам от нещо сериозно.

— Ами, папагалът ми избяга.

— Познай кой се обади! Джей Кей Камерън. С предложение да ни продаде всички акции на Уайът през следващите няколко месеца — на ниска цена, каквато можем да си позволим…

— Джошуа? Не разбирам. Помолих го за същото преди две седмици, но той отказа.

— Е, нещо се е променило. Може би ти си причината.

Направо й прималя. Дали го бе направил заради нея?

— Сесилия, ние спечелихме! Можеш да се върнеш у дома. Мисля, че Хънтър ти е благодарен, макар че не го показва. Но иска да стоиш настрана от Камерън. Марио също може да дойде с теб.

— А ако Джошуа отново промени решението си?

— Това може да стане само ако открие коя си. Затова трябва да се върнеш, и то бързо. В противен случай рискуваме всичко.

Да напусне Джошуа? Сега, когато може би вече я е обикнал?

Неочаквано радостта й се стопи.

— Сигурно си права — каза тъжно Хъни.

— Трябва да си щастлива! Ние спечелихме. Дори баща ти е готов да ни прости намесата.

Щастлива ли? Беше направо нещастна, когато каза „Дочуване“ на мащехата си.

Пететажната къща на Джошуа хвърляше сянка. Хъни погледна към прозорците на спалнята му. Транспарантите бяха спуснати. Нямаше да го види повече. Почувства се празна и никому ненужна.

Беше спечелила! Ами да, постигна това, което искаше, че и повече. Тогава защо й беше толкова студено, та чак трепереше? Толкова самотно, сякаш нещо крехко и много ценно бе умряло в нея завинаги?

Неочаквано дочу стъпки. Висок мъж слизаше по Филбърт Степс с грацията на пантера.

Джошуа! Обхвана я страх и вълнение, както първия ден, когато се пренесе тук. Той изглеждаше по-мрачен отвсякога. Носеше черни панталони и черна копринена риза. Косата му падаше небрежно на челото. Но в очите му Хъни прочете нещо повече от желание да я види и сърцето й се изпълни с щастие. Задъха се и се хвана здраво за стълбата. Щеше й се да литне към него, право в ръцете му.

Не, нямаше всичко в този живот. Все още не. Искаше да има и този студен мрачен мъж, който не знаеше как се обича и отказваше да се научи. Искаше този мъж, прекарал живота си в търсене на отмъщение. Мъжът, който олицетворяваше онова, от което бе бягала досега. Когото би трябвало да мрази повече от всеки друг на света.

Баща й й беше простил за Майк. Но за Джошуа нямаше да й прости никога.

Само че това вече нямаше значение.

— Струва ми се, че се нуждаеш от помощ. Нося мрежа — каза Джошуа като приближи, без да откъсва очи от нея. — Знаеш ли как ми липсваше…

Тези прости думи бяха изпълнени с невъобразим копнеж!

Очите й блеснаха.

— Опасно е да ме гледаш така — промърмори той.

— О, Джошуа! — простена безпомощно Хъни. — Мислех, че искам да ме оставиш на мира.

— И аз. — Гласът му бе нежен, очите пълни с пламък и желание. — С теб е ужасно. Без теб още повече. Не зная кой съм и какво искам. Всичко, което преди имаше значение, вече няма.

Той се качи да хване Емералд, а Хъни държа стълбата. Най-сетне папагалът бе свален и успешно вкаран в клетката.

— Много съм ти задължена. Как да ти се отблагодаря?

— Знаеш как. — Гласът му предизвика тръпки по гръбначния й стълб. — Като ми дадеш още един шанс. Ти притежаваш онези редки качества, които съм търсил у жените. Ти си сладка, честна, мила…

Лицето й пребледня.

— Джошуа, има нещо, което трябва да ти кажа.

Той я притегли към себе си и с ръка изглади бръчката между веждите й.

— Недей. Вината можем да говорим. Не сега. Да не разваляме мига. Чакахме го и двамата толкова дълго.

Беше прав. Това ново начало бе така крехко. Хъни затвори очи и му позволи да я целуне диво и страстно, по начин, който я караше да иска още и още.

Барът бе окъпан от светлините на свещите, когато Хъни и Джошуа влязоха в него. Тя носеше лъскава рокля от зелена коприна. Червената коса обграждаше бледото й лице като скъпа рамка. Беше възбудена. Знаеше, че тази нощ ще бъде особена и трябва да я запомни завинаги.

След това ще има време да му каже коя е.

Висок мургав мъж с бял кичур в косата и топла, учудена усмивка се приближи към тях. В едната си ръка държеше документи, а в другата чаша уиски със сода. Миднайт. Той погледна китките й и тя пламна при спомена за първата им среща и белезниците на ръцете си.

— Е, това се казва изненада! — каза адвокатът и се обърна към Джошуа. — Извинявай, но не ми стигна времето. Прегледай ги, преда да се видиш с госпожа Уайът.

— Благодаря, Миднайт. Ще ти се обадя утре преда срещата.

Но Миднайт не си тръгна, а се усмихна подканящо.

— Няма ли да ме запознаеш с дамата?

Хъни се чувстваше като осъдена, докато Джошуа я представяше на приятеля си.

— Хъни Родригес, Джони Миднайт, моят адвокат.

— За мен е удоволствие, госпожице Родригес — каза Миднайт и пое леденостудената й ръка в своята топла десница. Задържа я секунда повече от необходимото. — Вие сигурно сте новата съседка на Джей Кей.

— Тя е много повече, Миднайт.

— Така ли? Изглеждате много добре един до друг. Хей, защо не ме поканиш на едно питие с вас?

О, не! Само това не! Изплашена до смърт, Хъни се взря в тъмните очи на адвоката.

— Защо не! Ако нямаш нищо против, Хъни — вдигна рамене Джошуа.

Тя едва преглътна и кимна нещастно с глава. Миднайт я загледа втренчено.

— Джошуа се промени, откакто ви срещна.

— Така ли?

Беше объркана и разкоординирана и не усети, че сяда до прозореца на петдесететажната сграда. Погледна надолу, дъхът й спря и тя сграбчи ръката на Джошуа. Той я прегърна. Почувства се в безопасност. Забеляза, че Миднайт ги наблюдава внимателно. Изпи почти на един дъх чашата бяло вяно, докато двамата си говореха. Неочаквано Миднайт се обърна към нея.

— Когато Джей Кей ми каза, че има нова приятелка, не очаквах да сте вие. Искам да кажа някоя като вас.

В центъра на масата гореше свещ, заобиколена с венец от рози. Хъни посегна и, без да иска, я бутна. Адвокатът я хвана, точно преди да падне.

— Внимателно. Винаги е опасно човек да си играе с огъня… — Очите му я фиксираха.

— Миднайт, трябваше ми цяла вечност да накарам тази жена да излезе с мен. Не я плаши отново.

— Нямам такова намерение.

— С мен не я грози никаква опасност.

— Тогава може би тя самата представлява опасност.

Тези думи изплашиха Хъни. Джошуа можеше всеки миг да се усъмни, че зад тях се крие нещо. Вместо това той се разсърди.

— Какво, по дяволите, целиш?

Миднайт не му обърна никакво внимание.

— Той е много опасно момче. Внимавайте с играта.

И си отиде.

Джошуа я прегърна през раменете.

— Какво беше това, по дяволите? Да не би да се познавате?

— Не… — Тя погледна ядосаното му лице и се разтрепери. Не, все още не беше дошъл моментът да му каже истината.

Оркестърът засвири.

— Искаш ли да танцуваме? — запита Джошуа.

Свещта разпалваше очите й като блестящи смарагди. Беше съгласна на всичко, за да забрави мрачното предупреждение на Миднайт.

Джошуа я взе в прегръдките си и тя почувства топлината и силата на тялото му. Положи глава на гърдите му и заплува в море от мечти. Всичко наоколо бе като в мъгла. Скоро останаха сами на дансинга. Часовете летяха. Свещта на масата догоря и загасна. А те танцуваха. Хъни беше объркана. Можеше ли мъж като него наистина да се промени?

— Страхуваш ли се? От мен? — попита той.

Тя се насили да се усмихне.

— Не искам да се страхувам.

— Знаеш ли, понякога имам натрапчивото усещане, че сме се срещали и преди. Почувствах го, когато те видях за пръв път. Когато ми се усмихна.

— Може би, в някой друг живот…

— О не! В този!

Хубавото му лице бе опасно близо. И сякаш от него в нея преливаше нещо насъщно и гибелно, което я караше да се страхува. От Джошуа. И от собствената си лъжа.

— Ако се бяхме срещали, не бих те забравила. Никога. — Тази лъжа изгори устните й.

— И аз не бих те забравил. — Повдигна брадичката й и приближи лице. — Не се тревожи, скоро ще изясня нещата. Ето, така! — Наведе устни над нейните. Тя се дръпна. Но той ги намери отново. Сякаш с тази целувка искаше да изтрие страха. Да й каже, че е само един самотен мъж, който я желае както никой друг досега.

Всъщност Хъни се страхуваше повече от своето желание. Нямаше начин да си отиде. Нито да се откаже. Независимо какво щеше да й струва. Затова обви ръце около врата му и се притисна към него. Искаше да бъде с него. Тази нощ. Винаги.

Той почувства възбудата на гърдите и трепета на тялото й. Откъсна устни и погали с гореща длан лицето й.

— Хайде да си вървим.

В този миг една хубава жена с дълга руса коса запя на сцената. Имаше нисък, вълнуващ глас.

— Добра е — каза Хъни, след като влязоха в асансьора. Искаше да смени темата с нещо по-безопасно.

— Това е Лейси Дъг… Лейси Милър, моя стара приятелка. Има проблеми и то доста сериозни — отвърна Джошуа. — Не е професионална певица, но е добра. Ще те запозная някой път. Обаче ми се ще час по-скоро да напусне страната. Миднайт някога беше влюбен в нея.

— И какво стана?

— Стара история. Тя го остави заради един по-богат мъж. Уж обичаше Джони, а го предаде.

— Как?

— Като излъга — промърмори Джошуа с горчивина. — Дъглас бе убит, влоговете му бяха замразени. Сега Лейси се съмнява, че убиецът е по петите й. Тя бяга, за да спаси живота си и аз трябва да й помогна. Не смея да кажа на Миднайт, защото е непреклонен.

— Толкова ли е страшна нейната… лъжа?

— Той така мисли. Всъщност това е важното, нали?

Гласът му бе безкомпромисен и й се прииска да умре. Отдръпна се в тъмния ъгъл на асансьора, за да не би да прочете вина в очите й и да се досети, че тя също е лъжкиня.

Кажи му, крещеше всичко в нея.

Но лицето му бе толкова нещастно от връхлетелите го спомени, или от собствената му самота, че не посмя. Почувства се безпомощна. Трябваше да се бори с надигащата се паника.

Джошуа сякаш усети състоянието й и я прегърна.

— Има толкова много неща, които искам да забравя — продума тихо той. — Толкова демони от стария ми живот, от миналото, които ме преследват.

Хъни обви ръце около врата му.

— Обичам те — прошепна едва чуто.

Джошуа зарови пръсти в косите й. В очите му се четеше желание. Не каза нищо. Само сведе устни и потърси лудия пулс на сърцето й.

Господи, трябваше да му каже истината! Но устните му отново намериха нейните и тя не знаеше как би могла да направи това.

Дванадесета глава

Мощната кола на Джошуа гърмеше по нощните улици. Караше прекалено бързо, но опитно. Фаровете осветяваха стените на красивите викториански къщи, когато вземаше острите завои. Гумите свистяха. Хъни знаеше, че е безразсъдно, но й харесваше. Защото в кръвта й пулсираше влудяващо желание.

В косите й се преплитаха хладният нощен вятър и лъчите на луната. Направиха последния завой и се заизкачваха по Телеграф Хил. Тя усети почти осезаема физическа болка в стомаха си. Този мъж я караше да се чувства дива. Толкова дива и смела, че да застане на ръба на най-високата пропаст и да литне.

Джошуа спря пред гаража. Изгаси мотора, наведе се и я взе в прегръдките си. Притисна я към седалката и я зацелува така страстно, че дъхът й спря. Ръката му галеше врата й, сетне лицето. Премина по шията и потърси гърдите й.

Вратата на гаража се отвори. Колата потъна в кадифената тъмнина. Най-сетне бяха сами. Далеч от света и хората. С трепереща ръка той разкопча копчетата на гърба й и роклята се свлече по раменете.

— Да се качим горе — прошепна глухо.

Тя не можеше да говори. Следите от пръстите му изгаряха кожата й. Ръцете й се плъзнаха под ризата, погалиха гърба му и слязоха надолу.

Влязоха в къщата. Спалнята бе на петия етаж. Хъни погледна колебливо към стълбите, водещи нагоре. По стените висяха модернистични картини, нашарени от сребърна лунна светлина в полусенки. Неземни, странни, уплашени лица я гледаха от платната. И тя бе уплашена.

Това беше Джей Кей Камерън. Врагът на баща й. Нейният собствен враг. Всичко беше лудост. Но по-силен от лудостта и страхът бе копнежът й да бъде с него.

— Имаш голяма къща — едва продума Хъни. — Сигурно ще се загубя.

— Тук винаги съм бил самотен. До тази нощ. Докато дойде ти.

— И аз бях самотна, Джошуа. Повече отколкото можеш да си представиш.

— Но сега имаш мен. — В очите му като че ли тлееше заплаха.

Целувката им продължи цяла вечност, докато накрая той прошепна:

— Спалнята е на петия етаж. Има асансьор.

Ръцете й се плъзнаха по сакото му.

— Джошуа, ти си единственият мъж на света, с когото се чувствам така.

— А ти си единствената жена.

Тя бавно свали сакото от раменете му. То падна на стъпалата. Стигнаха втория етаж, където имаше великолепната скулптура на гола жена.

— Колко е красива!

— Ти си красива — прошепна със задъхан глас Джошуа, обгърна я и отново я зацелува. — Много красива. И гореща. Никога не съм срещал по-гореща жена.

Небитието сякаш дебнеше някъде напред. Парапетът на стълбата й изглеждаше нестабилен и крехък. Но силните му ръце я държаха здраво и тя почувства повече желание, отколкото страх, когато той откопча и последното копче. Ръцете му се плъзнаха по голия й гръб, до кръста и после по гърдите. Сетне коприната се свлече в краката й и разкри великолепното й тяло. Носеше силно изрязани зелени бикини.

Хъни се наведе над перилата.

— Мислех, че се страхуваш от височини — прошушна той.

— Реших да живея опасно — отвърна предизвикателно тя. — По-интересно е.

— Невинаги.

— Ти знаеш.

Джошуа посегна и смъкна презрамките на сутиена.

— Не искам да страдаш.

„Но ще страдам, когато ме разкриеш. Може би ще ме унищожиш.“

Хъни го погледна смело в очите. Тази нощ искаше да предизвика съдбата. Единственото, което имаше смисъл, бе изгарящото желание, което изпитваше към този мъж.

Беше мъж, лишен от любов, лишен от всичко хубаво и светло на света. Беше това, от което бе бягала цял живот. Но чувстваше самотата му като своята собствена.

Тя се хвърли в прегръдките му и тялото й сякаш се сля с неговото. А когато сложи глава на гърдите му, почувства трепет и възбуда. Погали го с тръпнещи пръсти. Дъхът му спря. Повдигна главата й, за да види очите й. Те бяха уплашени, но блестяха от нетърпение. В тях имаше съмнение, колебание и нежност.

Мълчанието им бе заредено със страст. Хъни развърза копринената вратовръзка. Съблякоха се мълчаливо. Отпуснаха се на килима и Джошуа я покри с тялото си. Дъхът му я изгаряше. Ръката му намери гърдите й. Горещите му устни преминаха по кожата й, докато я погълна огънят, който изгаряше и самия него.

Но, преди да я обладае, той я потопи в тъмната всепоглъщаща вълна на своята странна нежност. В един миг тя осъзна обърканата самота на този тъжен, суров мъж, която означаваше загуба на своето аз, нещо като смърт.

В белия огън на страстта му Хъни се роди отново. До тази нощ не знаеше коя е и какво иска. Сега вече знаеше. Знаеше, че нищо повече няма да има значение в живота й, освен Джошуа.

Върховният миг на отдаването я разтърси. Ръцете й обвиха шията му и тя се притисна към него. Искаше да се слеят без остатък.

Джошуа я притисна към себе си и тя остана да лежи в копринената тъмнина, разтърсвана от тръпките на своето и неговото тяло.

Той я прегръщаше силно и гледаше към стъкления таван, сякаш изучаваше звездите. Хъни си напомни, че беше имал много, много жени. Жени, далеч по-привлекателни и желани от нея.

Джошуа беше твърд мъж. Сигурно бе глупаво от нейна страна да мечтае, че може да го промени. Да мисли, че нейната любов ще успее да смекчи омразата му, когато открие коя е.

Но сега не съжаляваше за това, което се случи, дори ако никога повече нямаше да се повтори.

Джошуа заспа, а тя дълго лежа будна до него. Навън просветля. Хъни стана безшумно, облече се и слезе тъжна по стълбите, защото знаеше, че когато открие коя е, никога повече няма да я обича. Тя ще бъде последната жена на света, която ще пожелае.

В мига, в който видя големия изумруд на витрината на бижутерийния магазин, Джошуа знаеше, че ще го купи. Защото беше точно като нейните очи.

— Колко струва? — попита продавачката, когато му го подаде.

Тя назова някаква космическа цифра, но той дори не мигна. Извади кредитната си карта и я подаде. Бързаше за срещата със съпругата на Уайът, но като видя пръстена, реши да спре, въпреки закъснението.

Обикновено купуваше бижута за раздяла. Сега беше различно.

Защото жената, за която го купуваше, беше различна.

Споменът за сладкото й тяло, за любовта й, за чувството, което изпита снощи, когато бе с нея, го изпълни с болка. И копнеж. Не проумяваше властта, която Хъни Родригес имаше над него. Знаеше, само че не може да живее без нея.

Преди сексът винаги беше нещо, което можеше да контролира и планира. Беше като апетит, който задоволяваше, когато бе гладен. Разбира се, доставяше му удоволствие и той губеше доста време в търсенето му. Но нямаше нито една жена, която да бе притежавал истински. Която да е била негова.

Преди. Снощи нейната дива страст и собствената му реакция го удивиха. Имаше нещо повече от притежанието на тялото й. Омразата си бе отишла от сърцето му и го изпълваше някакво ново чувство. Не знаеше как да го нарече.

Знаеше, само че ще помоли Хъни да се омъжи за него.

Годежният пръстен беше в джоба му, когато тръгна към хотела на Уайът. Трябваше да обсъди още няколко детайла с госпожа Естела Уайът, преди да подпише.

Спря за миг на стълбите, водещи към стъклената врата. Дузина червени знамена с герба на Уайът се развяваха на пилоните. Не можеше да ги погледне. Тези омразни знамена над хотела, който някога бе гордостта и радостта на собствения му баща. Спомни си как бе идвал тук преди. Тогава всички се отнасяха към малкия Джошуа като към принц.

Но най-добре си спомняше как Уайът разори баща му и обърка целия им живот. Спомняше си и дългите години, през които живя с една-единствена мечта — отмъщение.

Това беше минало. Днес, заради Хъни, то бе загубило своята ужасяваща сила.

Нещо бе станало с него. Не беше сигурен какво, но знаеше, че цени много повече това ново чувство в сърцето си. Знаеше, че да бъде с Хъни струва повече от отмъщението. А също, че всички стари мрачни, горчиви спомени се отдръпват от пътя му. Може би раните му ще заздравеят? Може би след време демоните, които го измъчват, ще си отидат завинаги?

Хъни го бе помолила да прости на Хънтър Уайът.

Тъкмо щеше да влезе, когато зърна голямата зелена кола. Бомбата! Нейната кола.

Усмихна се, като видя как бе паркирала. Сигурно беше някъде наблизо. Забрави за срещата и се запъти към колата. Както винаги вратата не бе заключена и вътре бе пълно с всевъзможни боклуци. Когато се оженят, ще трябва да наеме най-малко две прислужнички, за да вървят след нея.

Огледа се, но не я видя никъде. Времето за паркиране бе изтекло, затова пусна още половин долар в автомата. След като свърши с Естела Уайът, ще се върне и ще я почака. Нямаше търпение да я попита ще се омъжи ли за него.

Обърна се към хотела и в същия миг я видя да слиза по стълбите. Тя спря на третото сгънало. Беше бледа и като че ли уплашена. Вдигна леко очилата си, с оня жест, който винаги разтапяше нещо дълбоко в душата му.

Само че днес това го поля като студен душ.

Най-сетне разбра защо усмивката й му бе позната. Най-сетне разбра коя е всъщност.

Някъде далеч в спомените му една жена с бял анцуг, зацапано лице и тюрбан на главата се усмихваше по същия начин. Сесилия Уайът! Жената от болницата.

Беше толкова очевидно! Защо ли не беше я познал досега!

Хъни приближи и посегна към него. Той се отдръпна, стомахът му се сви. Тя погледна в очите му и ръката й замръзна.

Господи, та тя знаеше кой е от самото начало! Беше усетила, че има невероятно влияние над него още първия миг в болницата. Знаеше, че може да го разнежи, да го обърка, да го използва. И се бе постарала да влезе в живота му и да го впримчи в мрежите си. Всичко, което бе правила, всичко, което бе казвала, беше лъжа! А той се бе влюбил в нея като първия глупак. Хвана я за ръката и я помъкна по стълбите.

— Какво става, Джошуа?

— Искаш да знаеш какво става ли? Ти ще ми кажеш, Сесилия Уайът!

Тя затвори очи. Лицето й се сви като от ужасна болка, но това вече не можеше да му подейства. В него бушуваше яростта. Беше използвала чара си, за да го омагьоса и през цялото време беше лъгала! Толкова ловко беше лъгала!

„Използвай или ще бъдеш използван!“

Спомни си — беше го предупредила, че ще го спре.

— Ти беше страхотна. Дяволски добра! А изпълнението ти снощи беше върхът! Не се учудвам, че избяга на сутринта. Обзалагам се, че си примирала от смях!

Червените знамена плющяха над тях. Лицето му притъмня още повече.

От очите й потекоха сълзи.

— Не! Обичам те, Джошуа! Наистина те обичам…

— Стига!

Дали се досещаше как сълзите и безочливите й лъжи късаха сърцето му? Би дал всичко на света, думите й да бъдат истина. Защото сега, когато знаеше коя е, когато знаеше, че завинаги е загубена за него, той знаеше също, че иска единствено и само любовта й.

Хъни свали очилата си. Пълните със сълзи очи бяха огромни и преливаха от мъка. Преди би го поразило, сега — не. Това беше игра. Хвана треперещата й ръка и пъхна документите в нея.

— Можеш да кажеш на хората, за които работиш, че всичко е свършено. — Бръкна в джоба си и извади малката кутийка. — Тук има нещо. Винаги давам на жените, с които съм спал, подарък, когато им казвам сбогом. — Лицето му потъмня още повече. — Изхарчих повече от обикновено, но няма значение. Ти го заслужи, Хъни.

Кръвта се дръпна от лицето й. Алените знамена продължаваха да се веят над тях и сякаш пълнеха със сенки потъмнелите й празни очи.

Тя се люшна към него. Той я прихвана, преди да падне и за миг останаха притиснати един към друг. Държеше я и се мразеше, че я желае, че не може без нея. Когато се отдръпна, видя една сълза да се стича по бледата й буза.

Беше много добра актриса! Най-добрата. Използва го. Обърка го. Промени всичко в него. А той, глупакът, продължаваше да я обича.

— Джошуа… Ужасно бъркаш. Моля те, трябва да ми повярваш… Миналата нощ исках да ти кажа истината, но се страхувах. Нека да ти обясня.

— Не давам пукната пара за лъжите ти! Ще разоря баща ти. Ще го уморя — просъска той. — Но знай, че човекът, когото най-много искам да унищожа, си ти.

Обърна се и тръгна.

— Джошуа, моля те… — настигна го гласът й, слаб, далечен, любим.

Този глас, пълен с копнеж и сълзи, разкъса сърцето му наистина като кука. Най-трудното нещо, което някога бе правил, бе да продължи да върви, без да се обърне.

Тринадесета глава

Тъмен пламък изгаряше душата на Джошуа. Преди си бе мислил, че изпитва мъките на ада. Нищо подобно. Сега беше много по-страшно. Беше обзет от всички демони на преизподнята.

Не беше се бръснал от два дни. Не работеше. Само пиеше и пиеше.

Уискито не помагаше. Знаеше този урок отдавна, от времето, когато баща му бе още жив. Пак оттогава знаеше, че има бащините си слабости. Алкохолът само правеше мъката по-силна, а самоненавистта го изгаряше без остатък.

Искаше да мрази Хъни. Не, Сесилия Уайът. Искаше да мрази и себе си, затова започна деня с бутилка.

Миднайт дойде около обяд, когато алкохолът вече бе замъглил съзнанието му, а желанието и копнежът по Хъни се бяха събудили с пълна сила. Джошуа посрещна приятеля си с нареждането да използва всички възможни средства, за да унищожи Уайът.

Миднайт измъкна бутилката от ръката му и изля остатъка в мивката.

— По дяволите, стига! Няма да я унищожа, защото я обичаш, глупак такъв!

Джошуа отиде до бара и взе нова бутилка.

— Тогава си уволнен.

— А, не. Не можеш да ме уволниш! — Миднайт грабна коженото си яке. — Аз напускам. Нямам намерение да стоя и да те гледам как дрънкаш глупости като уличен пияница, вместо да се опиташ да разбереш, че тя направи това, което трябваше да направи. Колко пъти дойде при нас, за да говорим? Никакъв ефект. Ти дори извика полиция.

— Щом си толкова наясно с любовния ми живот защо не направиш нещо за своя собствен? Все още обичаш Лейси. Е, сега Дъглас е мъртъв, а онзи, който го уби, вероятно е по дирите й. Нейните и на сина й. Сметките на Дъглас са замразени и аз й помогнах да получи паспорт и билет за Бразилия.

Миднайт пребледня.

— Но дяволите! Ти за кого се мислиш? Защо се бъркаш в живота на Лейси зад гърба ми? След всичко, което направи някога, тя сега си получи заслуженото.

— И затова трябва да умре, така ли?

— Стой настрана от Лейси!

— Не си прав за нея.

— Не съм бил прав и за теб.

Джошуа бе удивен от яростта на приятеля си. Двамата се гледаха и всеки си мислеше, че е бил предаден от другия. Чак когато Миднайт излезе, Джошуа осъзна, че той е причина за кавгата. Опита се да го настигне, но беше много пиян. Падна на прага, докато Миднайт се отдалечи с новата си мощна кола.

Измъчваше го вина, както и някакво лошо предчувствие. Обади се в кабинета на адвоката, но там нямаше никой. Нито у дома му.

Стана му още по-страшно. Без Миднайт оставаше съвсем сам. А и някакъв странен страх се помъкваше в душата му.

Стоеше до прозореца в спалнята и пиеше направо от бутилката. Къщата бе студена, мрачна и празна като сърцето му. В него нямаше място дори за дъщеря му и той я бе помолил да иде при майка си до края на ваканцията.

Загледа се в прозорците на Хъни. Тя бе причина за всичко. И за загубата на Хедър, и за кавгата му с Миднайт. Защо не си вървеше? Да не би да смяташе да стои там цял живот и да го измъчва?

Отпи голяма глътка. И чу звънеца на външната врата.

Не му обърна внимание. Телефонният секретар приемаше всички съобщения. Звънецът иззвъня повторно, после се чуха удари по прозореца.

„Сигурно е Миднайт. Опитва се да адвокатства в полза на Сесилия Уайът.“

Дяволите го взели! Страхуваше се да го погледне в очите. Утре ще се оправи с него, след като спре да пие.

Отиде до стереоуредбата и пусна музика, така че да не чува звънеца.

Но някой счупи с камък прозореца и алармената система задейства. Както си беше без риза и със старите, изтъркани джинси, Джошуа изтича по стълбите като хищно, разярено животно.

В средата на фоайето стоеше Хъни, с парче стъкло в окървавената ръка. Гледаше го. И както винаги беше облечена в зелено. Гласът й бе глух, но Джошуа все пак го чу, сред оглушителния шум.

— Изключи алармата, Джошуа! Аз бях.

— Хич не си и въобразявай! Ще изчакам полицията и ще те арестувам за влизане с взлом.

— И отново ще ми сложиш белезници? — Отиде до алармата и я спря. Джошуа се надвеси над перилата с изненада.

— Откъде знаеш кода?

— Наблюдавах те.

— Я върви по дяволите!

Тя се усмихна. С онази усмивка, което го разтапяше.

— Почакай, не си отивай. И без това вече съм тук. — Хъни заизкачва бавно стълбите.

Беше отслабнала. Как можеше да се промени толкова само за една седмица! Лицето й бе посивяло, под очите й имаше тъмни кръгове. Дори червената коса не блестеше, както преди. Беше облечена отвратително, налудничаво. Носеше някакви евтини обеци и гривни. И блуза на цветя. Той мразеше дрехите на цветя. Изглеждаше като циганка, само че много привлекателна, секси циганка.

— Приличаш на вещица — промърмори Джошуа. — Какво искаш?

— Дойдох, защото каза, че искаш да унищожиш мен, а не баща ми.

Той се разсмя истерично.

— Жертвеният агнец!

— Някога също така каза, че ме желаеш за нощ-две. Без усложнения. Е, можеш да ме имаш, стига да оставиш баща ми на мира.

— Че аз вече те притежавах, не си ли спомняш? Ти си прочетена книга. Защо си мислиш, че те желая?

Хъни сведе мигли под изгарящия му поглед. Но той успя да види, че трепери.

— Защото го усещам, Джошуа. Зная, че ме искаш.

Загледа гърдите й, начина, по който полата й се полюляваше около бедрата при всяка стъпка. И кръвта му кипна. Мили боже, та тя беше права! Какъв дявол я беше създал да го измъчва!

Мина една седмица, откакто се любиха, една седмица, откакто откри истинската й същност. Седем ужасни, мъчителни дни.

— Махай се! Върви си! — извика Джошуа, а мислено я събличаше.

— Не! — Тя хвърли шапката си. Приближи се още повече.

Искаше да я сграбчи и повали под себе си. Вместо това отстъпи и влезе в спалнята.

— Ако имаш малко ум в главата, ще си идеш веднага.

— Нямам избор, Джошуа — прошепна Хъни. — Заложила съм на карта живота си. Нали искаш отмъщение? Ето, вземи ме! Използвай ме. Унищожи ме. Направи всичко както си знаеш, по твоята система.

Той се опита да не гледа тялото й, устните й, но безуспешно. Кръвта пулсираше в главата му. Тя му се предлагаше сама!

Почувства аромата на жасмин.

— Джошуа, моля те…

Нещо в него се пречупи. Грабна я и я хвърли на леглото. Легна върху нея. Кожата й бе като коприна. Устните й бяха толкова близо, че накъсаното й горещо дишане галеше голите му гърди. Някакъв остатък от здрав разум в помраченото му от уиски съзнание нашепваше да я остави. Но той не го слушаше. Беше му толкова хубаво с нея. Желаеше я. А това бе по-силно от всички предупреждения.

— Знаеш ли коя си? Знаеш ли, че трябва да те мразя?

— Има ли значение? — прошепна Хъни, като опита да се усмихне.

Реакцията му, възбудена от прекрасното тяло под него, усилена от изпитото уиски и омразата, беше като експлозия. Чувстваше се див, луд, по-луд откогато и да било. Защо не можеше да успокои пулса си? Защо не можеше да диша? Искаше да я мрази, да я унищожи, но най-много искаше да я люби.

— Баща ти уби моя баща! Хотелът беше наш. Хънтър го взе. Заедно с него ни отне всичко. Баща ми фалира. Започна да пие. Ругаеше ни с мама. Един ден, пиян, започна да чисти пушката си. Тя изгърмя и пръсна мозъка му. Може би беше самоубийство. Никога няма да разбера. — Замълча, сетне продължи с мъка.

— Аз… го намерих. Бях на единадесет. Обвинявах себе си, защото много пъти преди това бях пожелавал смъртта му.

— О, Джошуа… Съжалявам… — прошепна нежно Хъни.

През целия си живот бе жадувал за нежност. За любов. Но беше сигурен, че тя се преструва и това го изпълни с ярост.

— Върви по дяволите! Баща ми умря, защото твоят баща го разори. Сетне умря и майка ми. Хънтър Уайът ме обрече на адски мъки. А накрая дойде ти и довърши делото му.

Тя простена глухо. Очите й бяха препълнени с любов, страх и желание.

— Не знаех нищо, Джошуа. Съжалявам. За това, което сторих. За това, което е сторил баща ми. Не съм искала да страдаш. — Тя погали лицето му, но той отблъсна ръката й.

— Не ти вярвам! Лъжкиня! Не даваш и пукната пара за мен!

— Не…

Но той не можеше да слуша повече лъжите й. Яростта и гневът експлодираха като бомба. А също и желанието му. Знаеше, че трябва да я изхвърли оттук, преди да е станало късно. Само че нямаше никакъв начин за спасение. Вече беше станало късно.

„Вземи или губиш! Използвай или ще бъдеш използван. Унищожи или ще бъдеш унищожен!“

Точно това правеше тя с него.

Без да се замисли, Джошуа свали джинсите си. Сетне я съблече, без да обръща внимание на скъсаните копчета. Хвана ръката й и я постави върху бедрото си.

— Хайде, гали ме. Ти знаеш как. Преструвай се отново, че ти е хубаво.

Ръката й премина по твърдите мускули и продължи нежната си ласка, докато той потъна в бездната на удоволствието. От очите й потекоха сълзи и захапаха по гърдите му.

„Използвай или ще бъдеш използван…“

Прегърна я силно, притисна я към себе си и намери устните й. Искаше да бъде груб, но когато тя отвърна на целувката му, всичката сладост и нежност от душата й преляха в него. И жестокостта му се стопи. Не можеше нито да я нарани, нито да я унищожи. Нещо по-силно от омразата го правеше добър.

Как можеше да й причини болка, когато единственото нещо, което искаше, бе да я люби! Джошуа шепнеше нежни любовни думи, целуваше соленото от сълзи лице, галеше горещото й тяло. Накрая бавно влезе в нея и всичко друго загуби значение. Тя беше невероятна. Дива и прекрасна. Повече от преди. И той знаеше, че ще я обича, докато умре.

Стигнаха върха заедно и тогава не само телата, душите им се сляха.

След това дълго лежаха прегърнати. Джошуа постепенно дойде на себе си. Спомни си коя е. Сесилия Уайът! Дъщерята на убиеца на баща му. Всяка нейна дума бе лъжа. Всяка целувка.

Беше глупак, че я желае, но щеше бъде още по-голям, ако й позволи да разбере колко власт има над него.

Успя да събере сили. Гласът му бе дрезгав и студен.

— Върви си, Сесилия. Много си добра, но не достатъчно. Все още възнамерявам да отмъстя на баща ти.

Викът й разкъса сърцето му.

Тя беше в кръвта му, под кожата му, в него самия. Не можеше без топлината на тялото й, без присъствието й сутрин, когато се събужда с огромно усилие се обърна с гръб и не помръдна, докато тя не грабна дрехите си и не побягна.

След като си отиде, къщата стана по-студена и по-самотна отпреди. А той — още по-нещастен. Чувстваше се като вързано животно. Тишината го подлудяваше.

Тогава иззвъня телефонът. Нещо му подсказа да се обади.

Непознат женски глас. Това, което чу, го разтресе, сякаш се събуди от страшен кошмар.

— Ужасна катастрофа… Колата му се обърнала… Вадиха го повече от час. Болницата зад Голдън Гейт…

Миднайт беше в интензивното отделеше и може би умираше!

И вината за това беше негова!

Вдигна телефона и набра номера на Хъни. От другия край чу една-единствена дума „Джошуа“. В почти беззвучния й глас се съдържаше цялата болка, отчаяние и безнадеждност, които изпитваше.

След това настъпи тишина. Почувства сърцето си да изстива. Спомни си минутите, който прекараха заедно в леглото. Невероятната еротична власт, която тя имаше над него, безкрайната му необходимост от нейното присъствие и агонията, която изпита, когато си отиде. Не трябваше да прави нищо с омраза, а с любов.

Трябва да е бил последният глупак да не й прости. Та той не можеше да живее без нея! Но беше много късно.

Пропъди я, така както подтикна Миднайт към смъртта.

Четиринадесета глава

— Не може да влезете там!

По дяволите! И болницата и всичките й идиотски правила!

Джошуа блъсна стъклената врата. Три фигури с бели престилки се опитаха да го спрат. Но той ги избута. На земята се разсипа табла със стерилни инструменти.

Видя Миднайт. Беше като мъртъв върху кървавата носилка. Докторите и сестрите се суетяха наоколо. Подготвяха го за операция.

Сърцето му сякаш се пръсна на хиляди малки парченца. Никога досега не бе виждал приятеля си така безпомощен. Безжизнен. Около очите му имаше засъхнала кръв. Носът му бе счупен, а устата изкривена в безумна гримаса. Кървав белег пресичаше челото му. Лицето му бе нарязано от стъкла. Една сестра бръснеше смолистата му коса.

Джошуа стисна безжизнените му пръсти и си спомни как по същия начин докосна ръката на баща си. Това, което го довърши, бе малката найлонова торбичка, която някой пъхна в ръцете му. Отвори я и целият се разтрепери. Пръстенът и часовникът на Джони. Студена пот изби по челото му. Слепоочията му запулсираха. Всичко пред очите му се замъгли. Краката му омекнаха и трябваше да му помогнат, за да стигне до чакалнята.

Минаха часове. Беше загубил представа за времето. Плуваше в страшния кошмар на миналото, което се преплиташе с ужаса на настоящето…

Беше единадесетият му рожден ден. Първият ден в онова гадно училище. Цяла банда улични хлапета, два пъти по-едри от него, го пресрещнаха до чешмата в двора. Хвърлиха го към нашарената с мръсни рисунки стена и се смяха, защото той беше малък, непознат, чужд и безпомощен. Подиграваха му се, блъскаха го, подхвърляха го безмилостно един към друг, а той се чувстваше все по-малък и замаян, докато му стана толкова зле, че започна да повръща. Това ги накара да му се присмиват още повече. Тогава се появи Миднайт, по-висок, по-силен от всички и още по-лош от тях. С изключение на очите. Там светеше нещо друго. Побойниците избягаха. А Миднайт остана с него завинаги. До днес. Досега.

Той го научи да се бие. Научи го да оцелява. Беше единственият, който разбираше мъката му и винаги бе готов да му помогне. Каква горчива ирония! Последният опит на Джони да прогони мрака от душата му, вероятно щеше да му коства живота! Джошуа знаеше, че не го заслужава. Демоните предизвикаха смъртта на единствения човек, когото обичаше. Така, както го накараха да наскърби и прогони Хъни. Както го накараха да разбие сърцето й с жестоките думи, че е била употребена само като жена.

Той обичаше Миднайт. Обичаше и Хъни. Собствената му дъщеря не искаше да живее с него. Но той обичаше и нея.

Мрачните демони в душата му разбиха всичко. Би дал живота си да бъде на мястото на Миднайт. Да умре вместо него.

След това дойде Лейси. И всичко се обърка още повече. Защото зад нея стоеше едно тъничко деветгодишно момче със смолиста коса и бял кичур над дясното слепоочие.

Лейси изглеждаше уморена, изплашена, безсилна.

Джошуа се сети за опасния убиец, който вървеше по следите й.

— Защо не си в самолета за Бразилия?

— Не можах да тръгна, след като чух за катастрофата. Не мога да изоставя Джони… защото… Просто не мога. — Тя притисна момчето към себе си. — Това е Джо — прошепна едва чуто.

Джошуа погледна черните очи на детето и дъхът му спря.

„Миднайт, който толкова обичаше децата, има син!“

А заради него сигурно никога няма да научи това. Лейси и синът й бяха в голяма опасност. Ако нещо се случеше, смъртта им щеше да бъде отново по негова вина.

— Той е в кома и никой не знае дали ще оживее.

Джошуа закри лице с ръце. Погълна го вцепеняващо отчаяние.

Седеше и чакаше. Лейси беше тук, но без Хъни той се чувстваше страшно самотен.

Погледна часовника. Операцията продължаваше вече пет часа. Мили боже! Това чакане беше убийствено. Горчива мисъл мина през главата му — ех, ако наистина можеше да умре!

По някое време остана сам. Лейси и Джо отидоха да хапнат нещо. Вратата се отвори. Дочу леки стъпки. Не му беше до компания сега! Все пак погледна ядосано натрапника. Някаква жена, цялата осветена от светлината зад нея. Изглеждаше като ангел с ореол. Косата й пламтеше, огненочервена. Лицето й бе в сянка. Но той знаеше коя е.

— Джошуа…

— Върви си!

А искаше да падне на колене и да я помоли да остане. Тя приближи още повече и се усмихна. Онази усмивка, която винаги щеше да обича.

Господи! Знаеше ли какво прави с него?

— Защо, по дяволите, поне веднъж не ме послушаш? — попита я грубо Джошуа. Затвори очи и ори лице в ръцете си да не я вижда. — И откъде разбра къде съм?

— Хедър ми се обади. Съжалявам, не знаех за Миднайт. Как е той?

— Зле. Все още е в операционната.

— Той е силен мъж.

— Дори и най-силните мъже са хора.

— Радвам се, че си го разбрал.

Настъпи тишина. Джошуа мажеше да чуе оглушителното биене на сърцето си.

— Слушай, не искам да стоиш тук.

— Знам. — В гласа й прозвуча ридание.

Вратата се отвори и влезе хирургът, хубава жена също с червена коса и тъмни очи. Прелисти някаква дебела папка и седна.

— На два пъти щяхме да го изтървем. Преляхме му кръв. Стабилизира се. Отстранихме няколко парченца метал и кости от хипоталамуса в мозъка. Имал е дяволски късмет. Няколко сантиметра встрани и щяха да бъдат нарушени жизненоважни функции. Сетне раните по краката, ребрата и лицето бяха лесни. Ако преживее нощта, има петдесет процента шанс да оживее. Операцията мина по-добре от очакванията ни. Но…

— Но какво?

— Дори да няма сериозно увреждане на мозъка, ще възникнат проблеми.

— Какви по-точно?

— Дезориентация, може би частична амнезия. В случаи като този, не може да се прогнозира.

„Миднайт щеше да живее! Имаше петдесет процента шанс!“

Само това беше от значение! И Лейси ще бъде с него.

Хирургът си отиде и Джошуа погледна Хъни. Лицето й бе бледо, зелените очи — огромни. Сякаш изпълваха цялото й лице. Тя пак се усмихна. О, боже, Миднайт беше жив, но той бе загубил Хъни!

Болката от тази мисъл го накара да бъде груб.

— Благодаря ти, че дойде.

— Аз… не мога да остана. — Гърлото й бе сухо и тя говореше с мъка. — Баща ми побесня, когато разбра, че идвам при теб…

— Ами, отивай си.

— Зная, че не ме искаш. Довиждане, Джошуа.

— Защо изобщо дойде?

Сълзи се стичаха по лицето й. Той дочу шепота й като в сън.

— Джошуа, съжалявам. За всичко, което направих. Аз те наскърбих, обидих те. Извини ме. Разбирам защо ме мразиш.

Лицето й бе изкривено от непоносима болка, същата, която разкъсваше сърцето му.

„Остави я да си върви!“

Как? Нали животът му ще бъде празен, опустошен и безсмислен. Беше живял достатъчно дълго така.

Той стана бавно.

— Не те мразя.

— Аз… исках само да се убедя, че си добре. Сега вече знам… — Тя натисна дръжката на вратата.

— Добре съм. Но няма да бъда, ако си отидеш.

— Какво каза?

— Че съм луд, ненормален глупак. Хъни, обичам те!

— Не мога да повярвам…

— Обичам те! Съжалявам повече от теб. За много неща — за това, че се напих и те нараних повече, отколкото баща ти — мен. Затова, че се скарах снощи с Миднайт заради теб. Той се ядоса и катастрофира.

— Ние също сме виновни…

— Не. Вие двамата се опитахте да ме спасите. — Джошуа въздъхна и я притисна към себе си. — Толкова си хубава.

— Не съм нищо особено…

— В моя луд свят, ти си единственото истинско нещо.

— Никога няма да бъда достатъчно слаба, че да облека прилепнала рокля от трико.

— Изглеждаш великолепно, особено гола. Ще ти подаря изумруди. Искам в леглото да носиш само тях.

— А аз искам твоята любов — притисна се към него Хъни. Сияеше.

Той почувства огън да се разлива по вените му. Сърцето му оглушително биеше. Галеше червената коса, докосваше нежно лицето й.

— Не знаех, че мога да желая някого толкова силно. Мисля, че те обичам от първия миг, в който те видях. Обичах те дори, когато разбрах коя си. Ти ме накара да престана да мразя. Бях заслепен от желанието си за мъст, но ти прокара светъл лъч в мрака. О, Хъни, толкова години живях в тъмнина…

Тя погали с пръст устата му.

— Не можах да понеса мисълта, че те губя. Затова дойдох. Трябваше да те видя. Страхувах се, че обвиняваш себе си за катастрофата…

— А баща ти? — попита Джошуа.

— О, не се тревожи. Сега Естела е на моя страна и ще се опита да му повлияе. Но дори и никога да не ми прости, аз те обичам и не бих те оставила за нищо и заради никого. — Хъни погали косата му. — На времето се ожених за Майк и си мислех, че искам да спася света. Сега за пръв път започвам да разбирам коя съм, какво наистина искам и не ме интересува дали някой одобрява това, или не. Защото зная, че ти си до мен. Никога не съм си представяла, че ще се влюбя в мъж като теб. Обичам те толкова много, че всичко останало няма значение. И за Марио ще бъде по-добре. Той се нуждае от баща.

— А аз и Хедър се нуждаем от теб — довърши Джошуа и я целуна. Отначало нежно, сетне силно, така че не останаха никакви съмнения за чувствата му. — Не те заслужавам. Никога няма да бъда достатъчно добър за теб.

Целуна я отново и див огън се разля по тялото му. С тази целувка сякаш предаде душата си на единствената жена, която обичаше. Тя беше чудесна. И беше негова, само негова.

Топлината на любовта и огънят на новата надежда ги обгърнаха и те потънаха в дълбините на споделените си чувства.

Епилог

Подаръкът на Рейвън пристигна точно месец след сватбата и три месеца след катастрофата с Миднайт. Първата събота след завръщането им от Хаваите. Беше огромна кутия, обвита със зелена хартия. Любимото зелено на Хъни. Нямаше адрес на подателя, само „Рейвън“ и малък гарван под него. Хъни се разтрепери в мига, в който видя името на брат си и познатата рисунка от детството им. Как бе научил? Къде ли живееше? Защо не дойде?

Умираше от нетърпение да го отвори, но не беше красиво да го прави без Джошуа, приятелите и семейството. Затова го занесе на терасата, където всичко бе подредено в чест на Миднайт, който сега живееше на яхтата си с Лейси и Джо.

Не откъсваше очи от пакета. Най-после всички се събраха. Някой отбеляза, че от четири седмици в дома на Джошуа е настъпила голяма бъркотия, и все в зелено. Това предизвика смях. Отвориха шампанско, напълниха чашите и чак тогава Хъни посегна към подаръка. Възкликна от радост, защото вътре бе портретът, който майка им бе нарисувала. На него бяха двамата с Рейвън. Тя се разплака и се притисна към Джошуа.

— Това е последната картина на мама, преди да умре. Този ден бе последният щастлив ден в живота ни заедно. Винаги съм се чудила какво ли стана с този портрет.

— Харесва ми прическата ти — каза Хедър, разглеждайки картината.

— Много си хубава — продължи Марио, — но очите ти са някак немирни…

— Бях истинско изчадие! Защо ли няма никаква бележка? Поне зная, че е жив. Може би някой ден ще реши да дойде. Дотогава имам теб, Марио и Хедър.

Миднайт се приближи и вдигна чашата си с шампанско.

— За теб, Джей Кей! За теб, Хъни! За това, че успя да постигнеш онова, което аз се опитвах от толкова години.

— И какво е то? — запита предизвикателно Джошуа.

— Спаси душата ти — понижи глас Миднайт, но вдигна чашата по-високо. — За вашето щастие!

Джошуа също вдигна чаша.

— И за теб, Миднайт! Да знаеш как съм се молил да настъпи този ден. Да те видя да влизаш у дома, жив и здрав, с Лейси и Джо.

Лицето на адвоката потъмня, като погледна към Лейси в другия край на терасата, която сякаш нарочно го избягваше.

— Благодаря. Но те все още не са мои, Джей Кей.

— Защо?

— Дълга история… Много неща се случиха, след като заминахте на сватбено пътешествие. Снощи Кол Дъглас проникна на яхтата и изплаши Лейси до смърт. Арестуваха го. Чакам да ми се обадят от полицията. Скоро ще имаме отговори на много от въпросите, които вероятно ще повлияят върху живота ни с Лейси. Аз я искам, Джей Кей! Искам да се върне при мен.

— Тогава какво те спира?

— Не съм сигурен. Някакво странно чувство… Мозъкът ми не работи така, както преди…

— Тогава да те науча какво да правиш.

Миднайт остави чашата си с усмивка.

— Отсега нататък май животът ми ще се превърне в истински ад. Най-добре да се погрижа за Джо и да ви оставя да се забавлявате.

— Късмет, Миднайт.

— Изглежда чудесно. Ще се оправи напълно — каза Хъни, като го проследи с поглед.

Джошуа я прегърна и близостта й го накара да се чувства желан и обичан.

— Дано Лейси и Миднайт се намерят така, както ние с теб!

— Сигурна съм — прошепна Хъни.

След няколко минути се обадиха от полицията. Миднайт говори с тях и след като затвори, прегърна Лейси и я отведе с мрачно лице. Хъни видя, че Джошуа се разтревожи.

Чак когато останаха сами, той проговори.

— Забеляза ли колко объркан беше Миднайт?

Хъни свали изумрудените си обеци.

— Не се безпокой. Той я обича. Не свали очи от нея през цялата вечер.

— Но защо тогава я гледаше, сякаш я мрази?

— Спомням си, че и ти доста често ме гледаше по същия начин.

Изведнъж Джошуа осъзна, че е права.

— Когато двама души истински се обичат, винаги намират път да разрешат проблемите си.

Хъни се засмя.

— Не мога да повярвам на ушите си! Започваш да говориш като непоправим романтик!

— Чакай, ти ме научи да вярвам в силата на любовта. В това, че може да прави чудеса. Лейси трябва да се върне при Миднайт. И двамата преживяха много, но той ще я приеме отново. Трябва му само малко време. — Джошуа изгаси лампата. През прозореца нахлу хладен въздух, изпълнен с аромат на цветя. — Ела — прошепна глухо той.

— Водим сериозен разговор, Джошуа…

— Мисля да ти дам нагледен урок за силата на любовта. За Миднайт ще мислим утре.

Изключи телефона и го скри под възглавницата.

Хъни се отпусна до него. Носеше само пръстена с изумруда. Годежният й пръстен. Тялото й сля топлината си с неговото. Миднайт и Лейси ще трябва наистина да разрешат сами проблемите си, така както те двамата с Джошуа. А той беше напълно прав. Любовта бе сила. Често неосъзната.

Джошуа я прегърна и намери устните й в мрака.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.